Справа № 810/2872/18
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

23 січня 2019 року 810/2872/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю.,

секретар судового засідання - Медвідь Х.І.

за участю представників:

позивача - Бешляги У.Т.

відповідачів - Клименко К.В.

третьої особи - Якимчука М.М.

розглянувши в місті Києві клопотання відповідача про закриття провадження в адміністративній справі за позовом Київської обласної ради до Ірпінської міської ради Київської області, Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області, третя особа - Комунальне підприємство Київської обласної ради "Друкар" про скасування рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась Київська обласна рада з позовом до Ірпінської міської ради Київської області, Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області, третя особа - Комунальне підприємство Київської обласної ради "Друкар" , в якому просить:

скасувати рішення Ірпінської міської ради Київської області від 14 березня 2008 року № 1476-83-V та від 30 листопада 2017 року № 2948-43-VII;

скасувати рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області від 28 лютого 2018 року № 50/16.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Ірпінської міської ради Київської області від 14 березня 2008 року № 1476-83-V передано у повне господарське відання КПП "Теплоенергопостач" майно, яке знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Ірпеня і яке знаходиться за адресою Київська область, м. Ірпінь, вул. П.Комуни, 17. Проте, за адресою Київська область, м. Ірпінь, вул. П.Комуни, 9 знаходиться будинок, що належить Київській обласній раді. Згідно отриманих довідок, з'ясувалось що за цими двома адресами знаходиться одно й те саме майно, отже позивач вважає, що Ірпінська міська рада перевищила свої повноваження та розпорядилась майном, що належить Київській обласній раді. Крім того, рішенням від 30 листопада 2017 року № 2948-43-VII Ірпінська міська рада передала в постійне користування земельну ділянку площею 0,6113 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури по вул. Ярославській, 9 в м. Ірпінь. Проте, дана земельна ділянка належить Київській обласній раді. Щодо рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області від 28 лютого 2018 року № 50/16, то позивач також вважає його протиправним, оскільки вказаним рішенням впорядковані адреси об'єктів майна, що належать на праві власності Київській обласній раді.

Ухвалою суду від 25 червня 2018 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи на 11 вересня 2018 року. У зв'язку із перебуванням судді на лікарняному, справу було знято з розгляду.

В судове засідання, призначене на 23 січня 2019 року прибули представники сторін.

Представником відповідача заявлено клопотання про закриття провадження, оскільки між позивачем та відповідачем існує спір про право, що виключає розгляд справи за правилами адміністративного судочинства.

Представник позивача та третьої особи заперечували щодо закриття провадження у справі, пояснивши що не оскаржують право власності, оскільки зазначене майно відповідно до правовстановлюючих документів належить обласній раді. В даному позові позивач оскаржує дії Ірпінської міської ради по розпорядженню чужим майном, вважає, що відповідач діяв із перевищенням своїх повноважень.

Представник відповідача підтримала своє клопотання, пояснивши що має правоустановчі документи на майно, яким розпорядилась міська рада і вважає це майно за адресою Київська область, м. Ірпінь, вул. П.Комуни (Ярославська), 9 (17) майном Ірпінської міської ради.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд вважає, що провадження у даній справі підлягає закриттю, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановлений законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria)). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Стаття 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства визначає справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з п.п. 1 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

При цьому, п. 7 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, за змістом вказаних статей справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома або більше визначеними суб'єктами стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб'єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, водночас на цих суб'єктів покладено обов'язок виконувати вимоги та приписи. При цьому необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом розгляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не можна вважати публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право, хоч у спорі і бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами господарського та адміністративного права.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм процесуального права в подібних відносинах містять постанови Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі № 495/8001/16-а, від 12 липня 2018 року у справі № 296/7213/14-а.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, спір стосується не стільки правомірності дій та рішень Ірпінської міської ради, скільки належності майна по вул. П. Комуни (Ярославській) 9 (17) в м. Ірпінь, яке на думку як позивача так і відповідача належить кожній стороні на праві власності.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, закриваючи провадження у справі, суд відхиляє посилання позивача на порушення його прав в сфері публічних правовідносин, внаслідок прийняття оскаржуваних рішень, оскільки спір фактично стосується не оскарження рішень суб'єкта владних повноважень, пов'язаних з реалізацією його компетенції у сфері управління, а права власності на об'єкт нерухомого майна, а тому такий спір потрібно вирішувати у порядку господарського судочинства.

Керуючись статтями 238, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Провадження в адміністративній справі за позовом Київської обласної ради до Ірпінської міської ради Київської області, Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області, третя особа - Комунальне підприємство Київської обласної ради "Друкар" про скасування рішень - закрити.

2. Копію ухвали видати (надіслати) особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або у судовому засіданні у разі неявки учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Василенко Г.Ю.

повний текст ухвали виготовлено 28 січня 2019 року