Справа № 640/18113/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 січня 2019 року № 640/18113/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.

при секретарі судових засідань Гарбуз К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_2
до Національної поліції України
провизнання протиправним подання та зобов'язання вчинити дії
за участю:

позивача ОСОБА_2;

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - Тракало А.В.;

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної поліції України, у якому просив суд:

- визнати протиправним подання Департаменту карного розшуку Національної поліції України про скасування посвідки на проживання в Україні громадянину Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язати Департамент карного розшуку НПУ утриматися від поширення недостовірної інформації, спростувати недостовірну інформацію в поданні у встановлений чинним законодавством спосіб, відкликати подання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2018 року відмовлено у відкритті провадження в частині зобов'язання Департаменту карного розшуку НПУ утриматися від поширення недостовірної інформації, спростувати недостовірну інформацію в поданні у встановлений чинним законодавством спосіб, відкликати подання.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що позивач є громадянином Російської Федерації, на території України перебуває на підставі посвідки на тимчасове проживання. Рішенням ГУ ДМС України в м. Києві від 21 травня 2018 року №7-65/2016 було скасовано посвідку на тимчасове проживання на підставі п.п.4 п. 19 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків. Позивач вважає, що формальне посилання на норму закону не є безумовною підставою для скасування посвідки. Крім того, позивач не притягувався до відповідальності, що виключає існування загрози національній безпеці України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали заявлені вимоги та просили задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, а саме зазначив те, що рішення про скасування посвідки прийнято у межах та на підставі Закону. Також зазначив, що ОСОБА_2 уродженець м. Грозний, Російської Федерації неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності на території України за систематичні порушення правил дорожнього руху, а саме: 23 грудня 2012 року, 26 січня 2013 року, 01 липня 2013 року, 17 листопада 2016 року, 05 лютого 2018 року. Крім того, у відношенні ОСОБА_2 29 березня 2018 року слідчим відділом Дніпровського УП ГУНП в м. Києві розпочато досудове розслідування, внесеного в ЄРДР під №0003099, за ознаками кримінального провапорушення, передбаченого частиною 2 статті 189 Кримінального кодексу України, за заявою ОСОБА_6, по факту вимагання грошових коштів в останньої. В подальшому, під час розслідування у згаданому кримінальному провадження подію перекваліфіковано на частину 2 статті 355 Кримінального кодексу України та розслідування триває.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 01 липня 2016 року вступив у шлюб із громадянкою України ОСОБА_7, що підтверджується наявним у справі свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2

У зв'язку із возз'єднанням сім'ї, позивач 12 липня 2016 року звернувся до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві із заявою на отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Головним управлінням державної міграційної служби України в м. Києві 15 липня 2016 року видано ОСОБА_2 посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_3 терміном дії до 14 липня 2017 року.

Позивач 22 червня 2017 року звернувся до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Головним управлінням державної міграційної служби України в м. Києві 13 вересня 2017 року продовжено ОСОБА_2 посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_3 строком до 05 липня 2018 року.

До Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві 11 травня 2018 року надійшло подання Національної поліції України №14/03/03-3641 про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні громадянину Російської Федерації ОСОБА_2.

Головним управлінням державної міграційної служби України в м. Києві 21 травня 2018 року видано висновок про скасування посвідки на тимчасове проживання громадянина Російської Федерації ОСОБА_2, яким вирішено скасувати посвідку на тимчасове проживання.

Рішенням Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві від 21 травня 2018 року №7-65/2016 на підставі п.п. 4 п. 19 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків скасовано посвідку позивача на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_3.

Позивач звернувся до відповідача 17 липня 2018 року із запитом на інформацію, в якому просив вказати в чому полягає порушення ОСОБА_2 підпункту 4 пункту 19 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання а посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків.

Листом від 23 липня 2018 року №14/02/3-5494 повідомлено позивача, що подання від 11 травня 2018 року №14/03/3-3641 про скасування посвідки на тимчасове проживання сформовано на підставі інформації про систематичне порушення позивачем законодавства України, явної неповаги до органів державної влади України, оскільки такі дії загрожують громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян, які проживають на території України.

Позивач, не погоджуючись з висновками, викладеними в поданні від 11 травня 2015 року №14/03/3-3641, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Стаття 1 Закону № 3773-VI надає визначення термінів, що застосовуються у Законі, серед яких: іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Відповідно до статті 2 Закону № 3773-VI, правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Згідно з частиною 1 статті 3 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини 15 статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно з вимогами статті 5 Закону, іноземці та особи без громадянства, зазначені у частині 11 статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання. Підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною 11 статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, звернення іноземного засобу масової інформації та подання центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері забезпечення інформаційного суверенітету України. Окрім документів для відповідної категорії осіб, визначених частинами першою - шістнадцятою цієї статті, іноземці та особи без громадянства подають для отримання посвідки на тимчасове проживання такі документи: 1) чотири кольорові фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; 2) паспортний документ іноземця або особи без громадянства з відповідною довгостроковою візою та копією сторінки паспортного документа з такою візою, крім випадків, якщо особа не зобов'язана отримувати таку візу відповідно до цього Закону, інших законів України або міжнародних договорів України; 3) копії сторінок паспортного документа іноземця або особи без громадянства з особистими даними з перекладом на українську мову, засвідченим в установленому порядку; 4) документ, що підтверджує сплату державного мита та адміністративного збору за видачу, оформлення або продовження строку дії посвідки. У разі продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання іноземці та особи без громадянства додатково подають оригінал посвідки на тимчасове проживання. Уповноважений орган повертає паспортний документ особі одразу після прийняття заяви про видачу або продовження строку дії посвідки. Органам державної влади заборонено вимагати від іноземців або осіб без громадянства, членів їхніх сімей, роботодавців та інших осіб будь-які інші документи або відомості, не визначені цією статтею, для видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Відповідно до пункту 19 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251 (далі - Порядок), визначено, що посвідка на тимчасове проживання скасовується територіальним органом, або підрозділом Державної міграційної служби (далі - ДМС), який її видав, зокрема, у разі: коли дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні (підпункт 4 пункту 19 Порядку).

Рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання приймається начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником протягом п'яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для скасування посвідки (частина 2 пункту 19 Порядку).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням від 05 липня 2018 року №1/1285-18 на підставі підпункту 7 пункту 61 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків відмовлено в оформленні посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Зазначене вище рішення прийнято Головним управлінням державної міграційної служби України в м. Києві, виходячи з отриманих відомостей, що були викладені Національною поліцією України в оскаржуваному поданні від 11 травня 2018 року №14/03/3-3641, зокрема:

23 грудня 2012 року працівниками ВДАІ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві встановлено порушення за частини 1 статті 122 КУпАП (перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху та порушення інших правил дорожнього руху);

26 січня 2013 року працівниками ВДАІ Шевченківського РУ ГУМВС Україні в м. Києві встановлено порушення за частиною 2 статті 122 КУпАП(порушення водіями транспортних засобів правил проїзду перехресть);

01 липня 2013 року працівниками ВДАІ Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві встановлено порушення за частиною 1 статті 122 КУпАП(перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху та порушення інших правил дорожнього руху);

17 листопада 2016 року працівниками УГІП ГУНП в м. Києві, за статтею 124 КУпАП (порушення Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів);

05 лютого 2018 року працівниками УПП ГУНП в м. Києві встановлено порушення за частини 1 статті 122 КУпАП (перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху та порушення інших правил дорожнього руху).

Пов'язаний з іноземцями, які умисно скоїли кримінальне правопорушення передбачене частиною 2 статті 296 Кримінального кодексу України (хуліганство) зареєстрованому в ЄРДР за № 0004974 від 30 квітня 2018 року, де потерпілим у вказаному кримінальному правопорушенні є Народний депутат України.

Крім того, в даному поданні зазначено, що суспільна небезпечність перебування ОСОБА_2, на території України полягає у систематичному порушенні останнім законодавства України, явної неповаги до органів державної влади України, входження до складу організованих злочинних угрупувань, які вчиняють злочини на території України. Крім того, останній зберігає та розвиває злочинні традиції, ідеї та погляди.

В статті 1 Закону України «Про основи національної безпеки України» міститься визначення національної безпеки, під якою розуміється захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров'я, охорони дитинства, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково-бюджетної та митної політики, торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв'язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам.

Суб'єктами забезпечення національної безпеки є, зокрема, Збройні Сили України, Служба безпеки України, Служба зовнішньої розвідки України, Державна прикордонна служба України та інші військові формування, утворені відповідно до законів України (ст. 4 Закону України «Про основи національної безпеки України»).

Статтею 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» визначений перелік загроз національним інтересам і національній безпеці України.

При цьому, фактичною підставою для складання подання про скасування посвідки стало порушення позивачем законодавства України, явної неповаги до органів державної влади України, входження до складу організованих злочинних угрупувань, які вчиняють злочини на території України. Також зазначено, що вказані дії загрожують громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян, які проживають на території України.

Передумовою для складання подання про скасування посвідки на тимчасове проживання стало систематичне порушення позивачем Правил дорожнього руху, однак, суд зазначає, що вказані дії (адміністративні правопорушення) не підпадають під жодну із потенційних загроз національної безпеки України, що визначені статтею 7 Закону України «Про основи національної безпеки України».

Крім того, суд звертає увагу, що адміністративні правопорушення від 23 грудня 2012 року, 26 січня 2013 року, 01 липня 2013 року не можуть бути підставою для скасування посвідки на тимчасове проживання, оскільки наявність вказаних адміністративних правопорушень не створювали Головному управлінню державної міграційної служби України в м. Києві перешкод для видачі посвідки на тимчасове проживання НОМЕР_4 від 15 липня 2016 терміном дії до 14 липня 2017.

В оскаржуваному поданні Національної поліції України №14/03/03-3641 від 11 травня 2018 року про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні громадянину Російської Федерації ОСОБА_2 не міститься жодних доказів, що підтверджують наявність, передбачених статтею 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» загроз, а також не надано таких доказів відповідачем до матеріалів адміністративної справи.

До того ж, суд звертає увагу, що наявність відкритого кримінального провадження не може свідчити про наявність у діях особи ознак, спрямованих на підрив національної безпеки, порушення громадського порядку, здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян.

Оскільки, відповідно до вимог статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

У рішенні від 10 лютого 1995 року в справі «Аллене де Рібермон проти Франції» Європейський Суд з прав людини підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Відповідно до частини 2 статті 74 та частини 6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи те, що оскільки у кримінальному провадженні №0003099 не прийнято кінцеве процесуальне рішення стосовно ОСОБА_2, то подання про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_3, виданого 15 липня 2016 року громадянину Російської Федерації ОСОБА_2 є передчасним.

Крім того, у справі №826/9971/18 позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві задоволення повністю, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві від 21 травня 2018 року №7-65/2016 про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_4.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

1. Позов ОСОБА_2 до Національної поліції України задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати подання Департаменту карного розшуку Національної поліції України від 11 травня 2018 року №14/03/3-3641 про скасування посвідки на проживання в Україні громадянину Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України (01301, м. Київ, вулиця Богомольська, 10, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 704,80 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко

Повний текст рішення складено 31 січня 2019 року.