Справа № 160/8018/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року Справа № 160/8018/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О.
при секретарі судового засіданняЗіненко А.О.
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: ОСОБА_3 Лейченко І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанов №ДН1131/257/АВ/ТД-ФС/556, №ДН1131/257/АВ/ІП-ФС/557 від 18.09.2018р. та припису №ДН1131/257/АВ/П від 30.08.2018р., -

ВСТАНОВИВ:

24.10.2018р. (згідно штепмеля поштового зв'язку) Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 18.09.2018р. №ДН1131/257/АВ/ТД-ФС/556;

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 18.09.2018р. №ДН1131/257/АВ/ІП-ФС/557;

- визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень №ДН1131/257/АВ/П від 30.08.2018р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорювані постанови та припис були складені з численними порушеннями процедури проведення інспекційного відвідування, передбачених ст.7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877 (далі - Закон №877), п.6,7 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення та п.23,п.24 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю № 295 ( далі - Порядок №295), а саме: не повідомлено позивача про розгляд справи; направлення не містить адреси позивача: м. Апостолове, вул. Ветеранів, кафе «Територія», а тому проведено інспекційне відвідування вказаного закладу у порушення вимог ст.7 Закону №877; перевірка повинна була тривати не більше двох днів, тоді як фактично становила три дні - 08.08.2018р., 28.08.2018р. та 29.08.2018р.; за п.23,п.24 Порядку №295 припис виноситься після підписання акту (відмови), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду, проте, акт та припис отримано було позивачем разом 03.09.2018р., а тому позивач вважає, що відповідачем було здійснено перевірку поза межами визначеними направленням в порушення вимог Закону №877 та Порядку №295. Щодо взаємовідносин між позивачем та ОСОБА_6 з приводу висновків інспекторів про те, що вказану особу позивачем було допущено до роботи без укладення трудового договору та без повідомлення ДФС про прийняття працівника на роботу, позивач вказує на те, що висновки інспекторів ґрунтуються на припущеннях, оскільки між ним і ОСОБА_6 було укладено цивільно-правовий договір про надання послуг з навчання приготування коктейлів, остання не підпорядковувалася внутрішньому трудовому розпорядку, сама організовувала процес надання послуг, факт надання послуг підтверджується актом наданих послуг, додатком до договору визначено перелік коктейлів, що підлягають навчанню для приготування та вартість послуги, окрім того, позивач посилається і на те, що сам факт виконання ОСОБА_6 роботи інспекторами праці не зафіксований, виконання вказаною особою регулярно роботи протягом обумовленого часу в кафе «Територія» не встановлений, а отже, не підтверджено факту наявності трудових відносин у позивача із вказаною особою. При цьому, позивач зазначає, що згідно п.11 Порядку №295 інспектори праці не наділені повноваженнями на власний розсуд тлумачити характер правовідносин між сторонами за цивільно-правовим договором. Також позивач зазначає, що інспектори вийшли за межі повноважень та провели перевірку тривалості робочого часу, тоді як згідно направлення повинні були провести перевірку лише питань щодо оформлення трудових відносин. Щодо ознайомлення ОСОБА_7 із правами та обов'язками в день звільнення - 31.07.2018р., позивач посилається на те, що вказане є технічною помилкою самого працівника, вважає, що ст. 29 КЗпП України не передбачено, що саме у трудовому договорі повинно бути визначено робоче місце. Позивач також посилається і на те, що у оспорюваних постановах та приписі не наведено обґрунтувань, що слугувало висновком того, що графік змінності не ведеться. Позивач вказує і на порушення відповідачем п.21 Порядку №295 за яким відповідь на зауваження надається через три робочих дні з дати їх надходження, 13.09.2018р. були отримані відповідачем зауваження, проте відповідь на зауваження була направлена лише через 13 робочих дні. Додатково у письмових поясненнях від 23.01.2019р. позивач зазначив, що попрацювавши з ОСОБА_6 за цивільно-правовим договором, він як податковий агент вказаної особи у відповідності до вимог ст.ст. 164, 168 ПК України відобразив вказаний факт у своїй звітності з утриманням ПДФО і військового збору про що свідчить щоквартальний звіт 1ДФ. За викладеного, позивач вважає, що захід державного нагляду відбувся з численними порушеннями та є протиправним, а, відтак, акт інспекційного відвідування від 29.08.2018р. складений за його наслідками, є незаконним та не може бути підставою для прийняття спірних постанов та припису.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у письмових запереченнях на позов просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі посилаючись на те, що першу спробу проведення інспекційного відвідування з питань оформлення трудових відносин позивача було здійснено 08.08.2018р., працівниці кафе «Територія» ОСОБА_6, яка представилась працівницею ФОП ОСОБА_5 було вручено для передачі ФОП ОСОБА_5 копію направлення від 03.08.2018р. та лист-запит про надання інформації від 08.08.2018р. У зв'язку з тим, що позивач на час проведення інспекційного відвідування перебував поза межами України до 25.08.2018р. включно, інспекційне відвідування позивача було призупинено до 27.08.2018р. 28.08.2018р. інспекційне відвідування у позивача було поновлено, з боку позивача були надані реєстраційні документи на проведення підприємницької діяльності, кадрові документи (особові картки форми П-2, трудові договори між працівниками та ФОП, посадові інструкції, повідомлення до ДФС про прийняття працівника на роботу, накази та заяви про прийняття та звільнення), бухгалтерські документи (табелі обліку робочого часу за 2017 рік, за січень-березень 2018р. і червень-липень 2018р.). Також під час інспекційного відвідування позивачем були надані письмові пояснення у яких позивач повідомив, що із ОСОБА_6 у нього був укладений цивільно-правовий договір про надання послуг, зокрема, щодо навчання приготування кави та коктейлів. При вивченні наданих документів були виявлені порушення ч.3 ст. 24 КЗпП України, ст. 29 КЗпП України, ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці». Предметом договору цивільно-правового характеру повинен бути конкретний вид послуги (роботи) та її кінцевий результат, що має кількісну і якісну визначеність (а не трудова функція, процес праці та її організація). 07.08.2018р. між позивачем та ОСОБА_6 був укладений договір про надання послуг по навчанню приготування коктейлів в строки, які передбачені договором (п.2.1 договору), проте строк виконання послуг в договорі відсутній, а тому в наявності укладений безстроковий договір. Згідно ст.905 ЦК України договір про надання послуг не може укладатися на невизначений строк. Також згідно ст. 903 ЦК України у цивільно-правовому договорі повинно зазначатися фіксований розмір винагороди, а не орієнтовний, як зазначено у договорі, об'єм послуг у договорі також не визначений. На підставі викладеного, було встановлено, що ОСОБА_6 фактично була допущена до роботи без укладення трудового договору та без повідомлення ДФС про прийняття працівника на роботу, що є порушенням ст. 24 КЗпП України. Висновок про те, що предметом вищенаведеного договору є процес праці, а не її кінцевий результат також узгоджується із висновками Верховного Суду у його постановах від 08.05.2018р. у справі №127/21595/16-ц, від 04.07.2018р. у справі №820/1432/17. Представник позивача зазначає, що у даному випадку позивач застосував працю ОСОБА_6 без належного оформлення трудових відносин та вчинив дії, спрямовані на приховування трудових відносин шляхом укладення цивільно-правового договору, тобто наведені відносини є трудовими, які не були оформлені відповідно до законодавства, що стало підставою для накладення на позивача штрафу за оспорюваною постановою у розмірі 111690 грн. (30х3723,00грн.х1 працівника) згідно абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України. Також за ст. 29 КЗпП України роботодавець зобов'язаний роз'яснити прийнятим працівникам їх права і обов'язки, проте, із наданих позивачем документів було встановлено, що працівник ОСОБА_7 була ознайомлена зі своїми правами та обов'язками в день звільнення - 31.07.2018р. про що свідчить її підпис та дата у її посадовій інструкції. При вивченні наданих копій укладених трудових договорів між позивачем та працівниками - ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 виявлено, що в наданих договорах відсутня інформація щодо визначення робочого місця, що порушує вимоги, зазначені у ст.29 КЗпП України. Згідно наданих табелів обліку робочого часу працівники працюють 8 годин на день, 40 годин на тиждень, проте в укладених трудових договорах зазначений інший графік роботи: з 8.00 годин до 12.00 годин та з 17.00 годин до 20.00 годин (проміжок часу між роботою складає 3 години). Розподіл робочого дня на частини можливий в ході виконання трудового договору, про що складається відповідне доповнення до трудового договору. Доповнення щодо розподілу робочого дня відсутнє. В Правилах внутрішнього трудового розпорядку визначено, що початок роботи о 9.00 годині, закінчення - 22.00 годині, перерва на відпочинок і харчування згідно графіка змінності. Графік змінності не ведеться. Таким чином у зв'язку з наведеними розбіжностями в наданих документах щодо початку та закінчення робочого часу в наявності порушення вимог ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» (роботодавцем не забезпечений достовірний облік виконуваної працівником роботи), що є підставою для застосування до позивача штрафу за оспорюваною постановою у розмірі 3723,00 грн. згідно до абз.8 ч.2 ст. 265 КЗпП України. Додатково у поясненнях від 23.01.2019р. представник відповідача вказує на те, що у посвідченні на проведення заходу зазначається місцезнаходження суб'єкта господарювання згідно п.3 ст.7 Закону №877, проте, державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб'єкта господарювання згідно п.1 ст.4 Закону №877, крім того, інспектори праці мають право під час проведення інспекційного відвідування проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об'єкта відвідування, в яких використовується наймана праця згідно до вимог п.11 Порядку №295, вказані вимоги були дотримані інспекторами праці та правомірно було проведено перевірку у кафе «Територія» в м. Апостолове по вул. Ветеранів, оскільки, як з'ясувалося під час здійснення інспекційного відвідування, позивач здійснює свою господарську діяльність саме у вказаному кафе за наведеною адресою. За викладеного, представник відповідача вважає, що враховуючи вищенаведені встановлені порушення, відповідачем законно та обґрунтовано було винесено припис про усунення виявлених порушень від 30.08.2018р., оспорювані постанови про накладення штрафу прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому відсутні підстави для їх скасування.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 23.01.2019р.

У ході судового розгляду справи, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_5 зареєстрований як фізична особа-підприємець 24.02.1994р. за адресою: АДРЕСА_1, перебуває на обліку як платник податків та зборів до бюджету у Криворізькій південній ОДПІ Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, основним видом економічної діяльності є діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування, місцем провадження його господарської діяльності є кафе «Територія» у м. Апостолове по вул. Ветеранів, що підтверджується копією виписки з ЄДРПОУ від 06.03.2018р., а також копією акту інспекційного відвідування від 29.08.2018р. (а.с.152-153,166-180).

08.08.2018р. посадовими особами відповідача на підставі наказу від 03.08.2018р. №632-І та направлення на проведення інспекційного відвідування від 03.08.2018р. №261/42-11 було здійснено спробу проведення інспекційного відвідування позивача з питань додержання останнім законодавства про працю, яке було зупинено у зв'язку з тим, що як було встановлено під час спроби проведення інспекційного відвідування, позивач знаходився за межами України по 25.08.2018р., що підтверджено фотокопією повідомлення представника позивача ОСОБА_3 від 08.08.2018р. (а.с.100-106).

У період з 28.08.2018р. по 29.08.2018р. на підставі наказу №674-І-ю від 15.08.2018р. та направлення від 15.08.2018р. №267/257 було поновлено проведення інспекційного відвідування, посадовими особами відповідача 28.08.2018р. позивачеві було особисто під підпис вручено направлення на проведення інспекційного відвідування, здійснено інспекційний нагляд за результатами якого був складений акт від 29.08.2018р. №ДН1131/257/АВ за яким встановлено порушення позивачем вимог ч.3 ст.24 КЗпП України ( допуск до роботи працівника ОСОБА_6 без оформлення трудового договору та не повідомлення ДФС про прийняття працівника на роботу); порушення вимог ст.29 КЗпП України (несвоєчасне повідомлення з правами та обов'язками працівників, не визначено місце роботи); порушення вимог ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» (не забезпечений достовірний облік виконуваної працівниками роботи, в зв'язку з розбіжностями в наданих документах щодо початку та закінчення робочого часу), що підтверджується копією відповідного акту (а.с.110-138,166-180).

На підставі вказаного вище акту інспекційного відвідування, 30.08.2018р. посадовою особою відповідача був прийнятий припис про усунення виявлених порушень №ДН1131/257/АВ/П у строк до 15.09.2018р., що підтверджується копією відповідного припису (а.с.181-182).

Також, на підставі вищенаведеного акту інспекційного відвідування 18.09.2018р. посадовою особою відповідача були прийняті наступні постанови про застосування до позивача штрафів, а саме:

- постанова №ДН1131/257/АВ/ТД-ФС/556 за якою до позивача застосовано штраф у розмірі 111690 грн. (за допуск ОСОБА_6 до роботи без оформлення трудового договору) на підставі абз.2 ч.2 ст. 265 КЗпП України, що підтверджується її копією (а.с.16-18);

- постанова №ДН1131/257/АВ/ІП-ФС/557 за якою до позивача застосовано штраф у розмірі 3723,00 грн. (несвоєчасне ознайомлення з правами та обов'язками, не визначення місця роботи та незабезпечення достовірного обліку виконуваної працівниками роботи) на підставі абз.8 ч.2 ст.265 КЗпП України.

Вищенаведені припис про усунення виявлених порушень та постанови про застосування до позивача штрафу є предметом спору у даній адміністративній справі.

Заслухавши представників сторін, які брали участь у судовому розгляді даної справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача про визнання протиправним та скасування постанови №ДН1131/257/АВ/ТД-ФС/556 від 18.09.2018р. (допуск ОСОБА_6 до роботи без оформлення трудового договору), суд виходить з наступного.

Відповідно до абз. 3 ст.1 Закону №877 заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій,оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Частиною 1 ст. 7 Закону №877 передбачено, що для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб'єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 7 Закону №877 на підставі наказу (рішення, розпорядження) оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю), яке підписується керівником органу державного нагляду контролю (головою державного колегіального органу) або його заступником (членом державного колегіального органу) із зазначенням прізвища, ім'я та по-батькові і засвідчується печаткою.

Згідно ч.1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, п.2 Порядку №295 визначено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, у тому числі Держпраці та його територіальних органів.

Інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за інформацією про факти порушення законодавства про працю, виявлених у ході здійснення контрольних повноважень - п.п.6 п.5 Порядку №295.

Згідно до п.10 Порядку №295 тривалість інспекційного відвідування, невиїзного інспектування не може перевищувати 10 робочих днів, для суб'єктів мікропідприємництва та малого підприємництва - двох робочих днів.

Інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право, зокрема, під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об'єкта відвідування, в яких використовується наймана праця - п.п.1 п.11 Порядку №295.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Отже, наведене свідчить про те, що повноваження по здійсненню державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю юридичними особами, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, покладено на Держпраці та його територіальні органи шляхом проведення, зокрема, інспекційних відвідувань та підставою для притягнення фізичної особи - підприємця, який використовує найману працю, до відповідальності на підставі ч.2 ст.265 КЗпП України є встановлений факт не оформлення трудових відносин між цією особою та працівником при умові фактичного виконання працівником трудових функцій.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

При цьому, заробляння собі на життя в Україні встановлено двома способами, а саме: шляхом укладення трудового договору відповідно до вимог КЗпП України або шляхом реєстрації фізичної особи як самозайнятої особи (фізична особа-підприємець) за певними видами діяльності згідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб,фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Підпунктом 168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України передбачено, що саме роботодавець виступає податковим агентом платника податків (працівника за трудовим договором) та саме на такого податкового агента покладено обов'язок по нарахуванню, утриманню і виплаті до бюджету податків із сум нарахованого доходу за ставками, визначеними в статті 167 ПК України.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України ( далі - КЗпП України).

Частиною 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається із Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У відповідності до статті 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Трудовий договір може бути:1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (статті 23 КЗпП України).

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим:1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 ЦК України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Так, основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. В той же час, за цивільно-правовим договором, процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою такого договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду, при цьому, такий виконавець повинен нараховувати та сплачувати податки і збори за таким договором самостійно та відповідач не виступає у такому договорі податковим агентом виконавця за нормами податкового законодавства, на відміну від трудового договору.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства, установи організації, фізичної особи-підприємця. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт, метою такого договору є отримання певного кінцевого результату після чого цивільні відносини припиняються.

Так, як вбачається зі змісту наданих позивачем копії цивільно-правового договору про надання послуг від 07.08.2018р. укладеного між фізичною особою ОСОБА_6 (Виконавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (Замовник) строк надання послуг встановлений з 07.08.2018р. по дату фактичного виконання послуг (п.1.6 договору); предметом договору є надання Виконавцем послуг по навчанню приготуванню коктейлів, при цьому, Замовник має у будь-який час перевіряти та контролювати процес надання послуг та їх якість - п.1,1, п.1.3, п.2.1, п.3.1 договору (а.с.159).

Також позивачем надано і копії Додатку до Договору про надання послуг від 01.08.2018р. у якому визначений перелік 21 найменувань коктейлів, термін - серпень-вересень 2018р. та ціна за кожний. Вказаний Додаток до договору підписаний позивачем як Замовником та ОСОБА_10 як Виконавцем (а.с.160).

На підтвердження наданих послуг за договором про надання послуг б/н від 07.08.2018р. надана копія акту прийому наданих послуг від 10.09.2018р., а також копія відомості на виплату готівки ОСОБА_6 у розмірі 805 грн. (а.с.161-162).

Додатково представником позивача надана і копія податкового розрахунку форми №1ДФ за 4 квартал 2018р. зі змісту якої видно, що позивачем як податковим агентом ОСОБА_6 було нараховано суму доходу у розмірі 1000 грн., сума виплаченого доходу - 1000,00 грн., сума нарахованого та утриманого податку склала - 180 грн. (а.с.208).

Аналізуючи наведені копії документів, можна дійти висновку, що у наведеному договорі про надання послуг не вказано конкретного результату роботи (кінцевого результату), який повинен передаватися Замовнику, при цьому, незважаючи на те, що у п.1.2 договору зазначається, що Виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, а сам організовує процес надання послуг, однак вказане не відповідає дійсним обставинам, оскільки не узгоджується та суперечить умовам п.3.1 цього договору, яким передбачено, що Замовник (позивач) має право у будь-який час перевіряти та контролювати процес надання послуг, що свідчить про те, що ОСОБА_6 фактично не організовувала свою роботу самостійно, виконувала її не на власний ризик та розсуд, а була підпорядкована відповідній посадовій особі, у даному випадку, позивачеві як роботодавцеві.

Слід також зазначити, що змістом договору було надання послуг по навчанню приготуванню коктейлів, однак на підтвердження факту надання послуг саме по навчанню певних осіб, яких ні би то ОСОБА_6 навчала готували коктейлі позивачем суду не надано, а акт наданих послуг від 10.09.2018р. свідчить про те,що вказана особа фактично сама готувала коктейлі (нікого не навчала їх готувати).

Вказане додатково свідчить про те, що ОСОБА_6 у період з серпня по вересень 2018р. (тобто систематично згідно Додатку до договору) фактично виконувала трудові функції у кафе «Територія», де здійснює свою господарську діяльність позивач.

При цьому, судом видхиляється надана в якості доказу копія відповіді ОСОБА_6 від 21.01.2019р. надана позивачеві про те, що вона надавала послуги «єдиноразово» в межах цивільно-правової угоди від 07.08.2018р., оскільки вказана відповідь не оформлена нотаріально у встановленому законодавством порядку, а тому не є належним доказом згідно вимог ст.ст.73-76 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також і зміст копії податкового розрахунку за 4 квартал 2018р. свідчить про те, що позивач виступив у даних правовідносинах як податковий агент вказаної особи (ОСОБА_6.), що додатково підтверджує факт наявності між позивачем та ОСОБА_6 трудових відносин, оскільки за договором цивільно-правового характеру обов'язок по сплаті ПДФО, військового збору та ЄСВ покладається на самозайняту особу за нормами податкового законодавства.

Тобто, у правовідносинах цивільно-правового характеру позивач не може бути податковим агентом Виконавця наданих послуг про що свідчить як норми цивільного, податкового законодавства, так і узгоджується із п.1.2 договору, яким передбачено, що Замовник не несе перед Виконавцем зобов'язань щодо забезпечення умов праці, передбачених трудовим законодавством.

В той же час, у трудових відносинах між власником підприємства (роботодавцем) та працівником за нормами трудового та податкового законодавства обов'язок по нарахуванню та сплаті податків і зборів до бюджету за працівника покладається на роботодавця як податкового агента.

За викладених обставин, провівши аналіз наданих вищенаведених документів у сукупності із нормами чинного трудового та цивільного законодавства, а також враховуючи і те, що ОСОБА_6 фактично не організовувала самостійно свою роботу, виконувала її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковувалася безпосередньо позивачеві як роботодавцеві (що підтверджено умовами п.3.1 договору), вказана особа повинна була виконувати певні трудові функції в кафе «Територія» відповідно до визначеного виду, графіку роботи та у встановлений строк, позивач у даних правовідносинах виступив як податковий агент вказаної особи (роботодавець), так як подав податковий розрахунок форми № 1ДФ та сплатив за неї податки і збори до бюджету (що не передбачено за умовами договору цивільно-правового характеру), суд приходить до висновку, що предметом укладеного договору про надання послуг від 07.08.2018р. між позивачем та ОСОБА_6 є процес її праці, а не кінцевий результат, а тому вказаний договір має ознаки трудового характеру.

Вказана правова позиція адміністративного суду також узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.07.2018р. у справі №820/1432/17, яка є обов'язковою до застосування адміністративним судом згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги вищевикладене, перевіривши згідно до вимог ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України правомірність прийняття відповідачем оспорюваної постанови та враховуючи те, що ОСОБА_6 фактично виконувала трудові функції, тобто була допущена позивачем до роботи без оформлення трудового договору в порушення вимог ст. 24 КЗзП України, суд приходить до висновку, що застосування відповідачем до позивача штрафу у розмірі 111690 грн. на підставі абз.2 ч.2 ст. 265 КЗпП України за оспорюваною постановою №ДН1131/257/АВ/ТД-ФС/556 від 18.09.2018р. є правомірним та обґрунтованим, а тому у адміністративного суду відсутні будь-які правові підстави для визнання її протиправною та скасування.

Не підлягають і задоволенню позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування постанови №ДН1131/257/АВ/ІП-ФС/557 від 18.09.2018р. про застосування штрафу у розмірі 3723 грн. (несвоєчасне ознайомлення з правами та обов'язками, не визначення місця роботи та не забезпечення достовірного обліку виконуваної працівниками роботи), виходячи з наступного.

Статтею 29 КЗпП України визначено обов'язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце.

До початку роботи за укладеним договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний, зокрема:

- роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці;

- ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;

- визначити працівникові робоче місце;

- проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Проте, як встановлено судом із наданих копій документів, працівник ОСОБА_7, яка 21.06.2018р. була прийнята на посаду бармена згідно наказу про прийняння №4, однак із правами та обов'язками була ознайомлена у день її звільнення - 31.07.2018р., що підтверджується змістом копій наказів та посадової інструкції бармена, наявних в матеріалах справи (а.с.213-217).

Також позивачем не було надано і доказів визначення робочого місця працівників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ні у трудових договорах, ні у інших документах, які були надані для перевірки, що передбачено ст.29 КЗпП України (а.с.223-226).

Окрім того, і у ході судового розгляду справи представником позивача не надано будь-яких доказів, які б спростовували дотримання позивачем вимог ст. 29 КЗпП України у вищенаведеній частині з урахуванням обов'язку, покладеного на позивача ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, судом відхиляються доводи позивача, що ознайомлення з правами та обов'язками працівника ОСОБА_7 у день її звільнення є технічною помилкою самого працівника, оскільки обов'язок щодо належного оформлення та ведення обліку документів щодо трудових відносин покладено на роботодавця за нормами КЗпП України, а не на працівника, а, відповідно, за такі порушення саме роботодавець несе відповідальність згідно до вимог абз.8 ч.2 ст. 265 КЗпП України.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Так, із наданих копій документів судом встановлено, що згідно табелів обліку робочого часу працівники працюють по 8 годин на день, 40 годин на тиждень (а.с.203-205, 218-220).

В той же час, в укладених трудових договорах зазначений наступний графік роботи: з 8.00 годин до 12.00 годин та з 17.00 годин до 20.00 годин (тобто, проміжок часу між роботою складає 3 години, робочий час - 7 годин).

Також, у п.4 укладених договорів зазначено, що розподіл робочого часу дня на частини можливий в ході виконання трудового договору, про що складається відповідне доповнення до трудового договору (а.с.197-199,221-226).

Окрім того, за змістом Правил внутрішнього трудового розпорядку встановлено наступний режим роботи, а саме: початок роботи - 9.00 годин; перерва на відпочинок і харчування - згідно графіку змінності; закінчення роботи - 22.00 годин; вихідні дні - згідно графіку (а.с.227-228).

Під час проведення інспекційного відвідування у зв'язку із вказаними розбіжностями у наведеному режимі початку та закінчення часу роботи працівниками позивача, за вимогою інспектора праці були затребувані у позивача додаткові документи - графік змінності, доповнення до трудового договору згідно п.4 трудових договорів, які не були надані позивачем для перевірки, інших доказів не надано.

Також і у ході судового розгляду справи вищенаведені розбіжності у режимі робочого часу працівників, які відображені у вказаних документах, жодними доказами не спростовані, незважаючи на те, що обов'язок доказування обставин, які заперечуються позивачем покладаються саме на позивача згідно до вимог ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги викладене, перевіривши згідно до вимог ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України правомірність прийняття оспорюваної постанови та враховуючи, що позивачем жодними доказами не спростовано фактів несвоєчасного ознайомлення з правами та обов'язками ОСОБА_7, не визначення робочого місця ОСОБА_8, ОСОБА_9, не забезпечення достовірного обліку виконуваної працівниками роботи у зв'язку з виявленими розбіжностями у наданих документах щодо початку та закінчення робочого часу, суд приходить до висновку, що застосування відповідачем до позивача штрафу у розмірі 3723 грн. за оспорюваною постановою №ДН1131/257/АВ/ІП-ФС/557 від 18.09.2018р. є правомірним та обґрунтованим, відповідає вимогам абз.8 ч.2 ст. 265 КЗпП України, а тому у адміністративного суду відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправної та скасування наведеної постанови.

Також, виходячи з того, що вищенаведені факти порушення позивачем вимог ст.ст. 24, 29 КЗпП України та ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» підтверджені вище дослідженими документами, а позивачем у ході судового розгляду справи не спростовані жодними належними та допустимими доказами, у адміністративного суду відсутні і обґрунтовані правові підстави для визнання протиправним та скасування і припису №ДН1131/257/АВ/П від 30.08.2018р.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 вказаного Кодексу, на позивача покладено обов'язок довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Однак представником позивача у ході судового розгляду справи не надано жодних доказів та не наведено будь-яких обгрунтованих підстав, які б свідчили про протиправність оспорюваних постанов та припису з урахуванням вищенаведених обставин та аналізу норм чинного трудового та цивільного законодавства.

При цьому, судом відхиляються доводи представника позивача про порушення відповідачем процедури проведення інспекційного відвідування, а саме: не повідомлення позивача про розгляд справи; не зазначення у направленні адреси позивача місця проведення перевірки - м. Апостолове, вул. Ветеранів, кафе «Територія»; перевірка тривала 3 дні замість 2 робочих днів; припис винесено без розгляду його зауважень на акт перевірки, оскільки наведені обставини, не спростовують фактів виявлених порушень позивачем вимог трудового законодавства.

Разом з тим, судом враховується і те, що інспекційне відвідування позивача відбулося із належним повідомленням позивача, останній мав можливість надавати та надавав як письмові пояснення, так і додаткові документи, його зауваження та скарги відповідачем були розглянуті посуті (хоча і без дотримання строків їх розгляду), що свідчить про те, що під час проведення інспекційного відвідування позивача права та обов'язки позивача відповідачем порушені не були.

Окрім того, слід зазначити, що доводи позивача про порушення відповідачем строків проведення інспекційного відвідування (перевірка тривала 3 дні замість 2 робочих днів) не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи про те, що 08.08.2018р. інспекційне відвідування було призупинено через знаходження позивача за межами України та фактично інспекційне відвідування відбулося 28.08.2018р. та 29.08.2018р., тобто 2 робочих дні згідно до вимог законодавства, що підтверджується копіями направлення, змістом акту інспекційного відвідування (а.с.106-108, 110, 166).

Також судом відхиляються і доводи позивача про те, що у направленні не було зазначено адреси: м. Апостолове, вул. Ветеранів, кафе «Територія», а тому відповідач не мав повноважень проводити у вказаному приміщенні інспекційного відвідування, оскільки вказані доводи спростовуються тим, що інспектори праці наділені повноваженнями проходити до будь-яких виробничих, службових приміщень об'єкта відвідування в яких використовується наймана праця згідно до вимог п.11 Порядку №295, а тому, інспектори праці, встановивши у момент інспекційного відвідування, що позивач (об'єкт відвідування) здійснює свою господарську діяльність у кафе «Територія», який використовує найману працю, мали всі повноваження та право провести у наведеному приміщенні інспекційне відвідування.

Є безпідставними і доводи позивача про те, що інспектори праці вийшли за межі своїх повноважень та перевіряли тривалість робочого часу, оскільки до повноважень посадових осіб позивача за їх направленням було передбачено проведення інспекційного відвідування лише з питань дотримання об'єктом відвідування оформлення трудових відносин, оскільки до повноважень посадових осіб Держпраці належать здійснення інспекційних відвідувань суб'єктів господарювання, які використовують найману працю, з питань дотримання законодавства про працю складовою якого є також і дотримання роботодавцем певного режиму роботи та тривалості робочого часу, що є дотримання гарантій прав і обов'язків працівників згідно до вимог КЗпП України.

Між тим, представником відповідача у ході судового розгляду справи суду надано достатньо належних та допустимих доказів, які свідчать про правомірність і обґрунтованість прийнятих відповідачем оспорюваних постанов та припису з урахуванням ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваних постанов та припису згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що, при їх прийнятті, відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

У відповідності до вимог ст.ст.6,7 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до Конституції та законів України.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб'єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору у розмірі 2916,13 грн. згідно квитанції №0.0..1 від 14.11.2018р. (а.с.61) не підлягають стягненню з відповідача - суб'єкта владних повноважень з урахуванням вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанов №ДН1131/257/АВ/ТД-ФС/556, №ДН1131/257/АВ/ІП-ФС/557 від 18.09.2018р. та припису №ДН1131/257/АВ/П від 30.08.2018р. - відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача згідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення ( у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено - 28.01.2019р.

Суддя С.О. Конєва