Справа № 707/1037/17
Суддя: Смоляр О. А.
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

17 січня 2019 року

Черкаський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Смоляра О.А.,

при секретарі Зарубі Н.М.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання дій неправомірними, зобовязання здійснити перерахунок та виплату пенсії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Черкаському районі Черкаської області (далі УПФУ в Черкаському районі), в якому просив: 1) визнати неправомірними дії управління щодо відмови у перерахунку пенсії позивачу у звязку із збільшенням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; 2) зобовязати управління здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу у розмірі, не нижчому ніж розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у відповідності до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.05.2017року; 3) зобовязати управління виплатити позивачу різницю між фактично отриманою та належною до оплати сумою пенсії за період з 10.12.2016р. до моменту здійснення перерахунку пенсії.

Під час підготовчого провадження позивач змінив позовні вимоги та остаточно просив: 1) визнати неправомірними дії УПФУ в Черкаському районі щодо відмови у перерахунку пенсії позивачу у звязку із збільшенням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; 2) зобовязати УПФУ в Черкаському районі здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу у розмірі, не нижчому ніж розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у відповідності до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.12.2016року; 3) стягнути з УПФУ в Черкаському районі різницю між фактично отриманою та належною до оплати сумою пенсії за період з 01.12.2016р. по 01.10.2017р. в розмірі 3266грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення УПФУ в Черкаському районі положень ст.ст.6, 8, 19, 68 Конституції України в частині обчислення та виплати позивачу пенсії за віком в розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 26.03.2008р. №265, тобто в загальній сумі 949грн, що нижче за встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. На думку позивача такі дії відповідача суперечать положенням Законів України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», «Про прожитковий мінімум» та законам про Державний бюджет України, що приймаються окремо на кожний рік, а також приписам ч.3 ст.46 Конституції України, якими загалом визначаються засади пенсійного забезпечення, які передбачають, що мінімальний розмір пенсії за віком не може бути меншим за розмір прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб.

УФПУ в Черкаському районі заперечувало проти позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування заперечень управління посилалось на встановлені частинами 1 та 3 статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» особливості визначення мінімального розміру пенсії за віком, які передбачають, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, лише за умови наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу, а за наявності страхового стажу меншої тривалості, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі, пропорційному до наявного страхового стажу. Оскільки страховий стаж позивача складає 243 місяці (20 років і 3 місяці), то основний мінімальний розмір його пенсії за принципом пропорційності складає 57,86% від прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Розмір пенсії позивача, обчислений з урахуванням стажу та заробітку, складає 843,87грн на місяць, тобто перевищує 57,86% від прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. В той же час постановою КМУ від 26.03.2008р. №265 передбачено, що у разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат не досягає 949грн, таким особам надається щомісячна державна адресна допомога у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру. Отже нарахування та виплата пенсії позивачу в загальному розмірі 949грн на місяць здійснено УПФУ в Черкаському районі правомірно і з дотриманням вимог відповідних законів, а тому суду слід відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою суду від 03.04.2018р. здійснено заміну відповідача з УПФУ в Черкаському районі на Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі ГУПФУ в Черкаській області), що обумовлено реорганізацією діяльності структурних одиниць органів Пенсійного фонду України та фактичним припиненням УПФУ в Черкаському районі, як юридичної особи.

ГУПФУ в Черкаській області подало відзив на позовну заяву, в якому заперечило проти позовних вимог та просило відмовити у позові в повному обсязі з тих підстав, що були викладені в запереченнях УПФУ в Черкаському районі. Додатково відповідачем зазначено, що внаслідок внесення змін до постанови КМУ від 26.03.2008р. №265 з 01.10.2017р. обчислення та виплата пенсії позивачу здійснюється виходячи з того, що у разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат, не досягає 1373грн, таким особам надається щомісячна державна адресна допомога у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру. Тож станом на 01.05.2018р. загальний розмір пенсії позивача складає 1373грн на місяць.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши усі наявні у справі докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач перебуває на пенсійному обліку з 10.12.2016р. та отримує пенсію за віком з урахуванням страхового стажу 20 років 3 місяці 2 дні та заробітної плати 3086,79грн, визначеної за періоди з 01.01.1986р. по 31.12.1990р..

В період часу з грудня 2016р. по вересень 2017р. пенсія позивачу виплачувалась в загальному розмірі 949грн на місяць. З жовтня 2017р. по травень 2018р. позивач отримував пенсію в загальному розмірі 1373грн.

Обчислення розміру та виплата пенсії позивача здійснено відповідачем відповідно до положень п.2 постанови КМУ від 26.03.2008р. №265 «Деякі питання пенсійного забезпечення громадян».

12.04.2017р. позивач звернувся до УПФУ в Черкаському районі з заявою, в якій просив перевірити правильність обчислення розміру його пенсії, починаючи з грудня 2016р., здійснити доплату та в подальшому проводити виплату йому пенсії в розмірі не нижче визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність /а.с.7/.

Листом від 20.04.2017р. УПФУ в Черкаському районі повідомило позивача про відсутність підстав для перерахунку пенсії, оскільки обчислення її розміру здійснено у відповідності до діючого законодавства /а.с.9/.

25.04.2017р. позивач повторно звернувся до УПФУ в Черкаському районі з заявою, в якій просив перевірити правильність обчислення розміру його пенсії, починаючи з 10.12.2016р., здійснити доплату та в подальшому проводити виплату йому пенсії в розмірі не нижче визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність /а.с.8/

Листом від 05.05.2017р. УПФУ в Черкаському районі повідомило позивача про відсутність підстав для перерахунку пенсії, оскільки обчислення її розміру здійснено у відповідності до діючого законодавства /а.с.10-11/.

На теперішній час нарахування та виплату пенсії позивачу здійснює ГУПФУ в Черкаській області.

Оскільки розмір отримуваної позивачем пенсії є меншим ніж встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, то позивач вважає, що відповідач порушив його право на отримання пенсії, обчислюваної відповідно до діючого законодавства, у зв'язку з чим звернувся з зазначеним позовом до суду.

Тож між сторонами існує спір з приводу порядку обчислення розміру пенсії позивача, що регулюється Конституцією України, Законом України №1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV), Законом України №1788-XII від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ), Законом України №2017-ІІІ від 05.10.2000р. «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі Закон №2017-ІІІ), постановою Кабінету Міністрів України від 26.03.2008р. №265 «Деякі питання пенсійного забезпечення громадян» (далі Постанова КМУ №265) тощо.

Згідно ст.1 Конституції Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Відповідно до ч.3 ст.46 Конституції пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ст.1 Закону України №966-XIV від 15.07.1999р. «Про прожитковий мінімум» (далі Закон №966-XIV) прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що прожитковий мінімум застосовується, зокрема, для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком виходячи з вимог Конституції України та законів України.

Питання визначення мінімального розміру пенсії регламентовані положеннями ст.28 Закону №1058-IV. За змістом ст.28 Закону №1058-IV (в редакції, що діяла на момент призначення пенсії позивачу) мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, але за умови наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу. За наявності страхового стажу меншої тривалості пенсія за віком встановлюється в розмірі, пропорційному наявному страховому стажу, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком. Отже положення цієї норми закону на момент призначення пенсії позивачу фактично передбачали можливість визначення розміру пенсії меншого за визначений законом розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Питання щодо визначення розміру пенсійних виплат більш детально регулюється Постановою КМУ №265. Відповідно до п.2 цієї постанови в редакції, що діяла на момент призначення пенсії позивачу, було передбачено, що у разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат не досягає 949грн, таким особам надається щомісячна державна адресна допомога у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру. Тобто фактично мінімальний грошовий еквівалент пенсії за віком був визначений на рівні 949грн на місяць.

Зазначена постанова КМУ зазнала змін на підставі постанови КМУ від 27.12.2017р. №1096, внаслідок чого з 01.10.2017р. по теперішній час мінімальний грошовий еквівалент пенсії за віком визначений на рівні прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність.

По обставинах справи судом встановлено, що відповідач здійснював виплату пенсії позивачу в розмірі 949грн на місяць в період часу з грудня 2016р. по вересень 2017р.. В той же час згідно відповідних законів про Державний бюджет на 2016 та 2017 роки прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, складав у грудні 2016р. 1247грн., з 01 січня 2017р. 1247грн., з 01 травня 2017р. 1312грн. Таким чином, в період з грудня 2016р. по вересень 2017р. розмір пенсії позивача був менший за прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, хоча мав правове підґрунтя на підставі ст.28 Закону №1058-IV та п.2 Постанови КМУ №265.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо відповідності дій відповідача засадам законності в контексті положень ч.3 ст.46 Конституції України суд виходить з наступного.

Конституція України це єдиний нормативно-правовий акт, який має особливий характер і з допомогою якого український народ виражає свою суверенну волю, утверджує основні засади устрою суспільства і держави, визначає систему і структуру державної влади і місцевого самоврядування, основи правового статусу особи, територіального устрою держави. Закріплені в Конституції положення є визначальними засадами, головними ідеями, що закріплюють закономірності розвитку економічної, політичної та соціальної систем суспільства, правовий статус людини і громадянина і які повинні братися до уваги при створенні поточного галузевого законодавства.

Конституційний Суд України в рішенні від 25.01.2012р. №3-рп/2012 розяснив, що Україна як соціальна держава визнає людину найвищою соціальною цінністю, розподіляє суспільне багатство згідно з принципом соціальної справедливості та піклується про зміцнення громадянської злагоди у суспільстві.

Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім'ї.

Згідно з Конституцією України держава забезпечує соціальну спрямованість економіки (частина четверта статті 13), що є основою для реалізації соціальних прав громадян, зокрема на соціальний захист та достатній життєвий рівень. Відповідно до Основного Закону України "кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло" (стаття 48), "пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом" (частина третя статті 46). Положення цих статей Основного Закону України конкретизують конституційне визначення України як соціальної держави, що передбачає участь суспільства в утриманні тих осіб, які через непрацездатність або з інших незалежних від них причин не мають достатніх засобів для існування.

Таким чином, в аспекті конституційного подання положення статті 1, частин першої, третьої статті 95 Конституції України в системному зв'язку з положеннями статті 3, частини першої статті 17, частини третьої статті 22 та статей 46, 48 Основного Закону України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

У Рішенні від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Конституційний Суд України виходить з того, що за рахунок бюджетних джерел забезпечується соціальний захист широких верств населення країни, серед яких особи, що отримують пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги. Це зобов'язує державу дотримуватися частин першої, третьої статті 95 Основного Закону України, згідно з якими бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; держава прагне до збалансованості бюджету України.

У Рішенні від 27 листопада 2008 року N 26-рп/2008 у справі про збалансованість бюджету Конституційний Суд України зазначив, що положення частини третьої статті 95 Конституції України стосовно прагнення держави до збалансованості бюджету України у системному зв'язку з положеннями частини другої цієї статті, статті 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну і видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними та її обов'язок на засадах справедливого, неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами враховувати загальносуспільні потреби, необхідність забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Слід звернути увагу, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у Рішенні від 19 червня 2001 року N 9-рп/2001 у справі щодо стажу наукової роботи, зазначивши, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов'язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів.

Крім того, у Рішенні від 8 жовтня 2008 року N 20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей.

Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, враховує також положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України виходить із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права (стаття 1, частина перша статті 8 Основного Закону України) обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов'язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

У рішеннях від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004, від 24 березня 2005 року N 2-рп/2005, від 20 червня 2007 року N 5-рп/2007 Конституційний Суд України сформулював правові позиції стосовно такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність). Крім того, згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 17 березня 2005 року N 1-рп/2005 у справі про надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, держава зобов'язана відповідним чином регулювати економічні процеси, встановлювати і застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Крім того, рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 Конституційний Суд підкреслив, що зміна механізму реалізації права на соціальне забезпечення через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Таким чином, враховуючи свободу розсуду дій держави при визначенні розміру пенсійних виплат, виходячи з наявних фінансових можливостей, слід відзначити наявність у держави права встановлювати будь-який їх розмір, але за умови недопущення існування такої ситуації, коли відповідний розмір пенсійного забезпечення становитиме порушення основоположних прав людини, зокрема являтиме собою нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження. Отже закріплене в ч.3 ст.46 Конституції України правило, відповідно до якого пенсії мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом, слід розуміти як конституційну гарантію спрямованості діяльності держави та державних органів у прагненні щодо забезпечення встановлення розмірів та виплати пенсій в розмірі не нижче від прожиткового мінімуму. В той же час відповідне положення не встановлює прямої заборони за певних умов відступати від зазначеного правила, якщо такі дії обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

В цьому аспекті слід звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини, який визнав неприйнятною скаргу у справі «Ларіошина проти Росії» (рішення від 23.04.2002р., заява №56869/00), в якій заявниця стверджувала про недостатність пенсії та соціальної допомоги для підтримки певного рівня життя, а також скаргу «Нітецькі проти Польщі» (рішення від 21.03.2002р., заява №65653/01). Водночас, ЄСПЛ знов підкреслив, що скарга стосовно того, що розмір пенсії та інших соціальних виплат є недостатнім, може, в принципі, ставити питання про порушення статті 3 Конвенції .

Розглядаючи справу «Ларіошина проти Росії» (де заявниці було призначено пенсійне забезпечення на рівні близько 20 Євро щомісячно, що на думку ЄСПЛ, не досягло мінімального рівня за статтею 3 Конвенції) ЄСПЛ не розтлумачив, який мінімум має бути для встановлення принижуючого гідність поводження у рамках статті 3 та які критерії мають бути застосовані. Тобто, питання про межу соціальної допомоги в рамках принижуючого гідність поводження та встановлення мінімального рівня «жорстокості», необхідного для встановлення порушення статті 3 Конвенції залишається відкритим. Підтвердженням цієї позиції було визнання неприйнятною і справи «Будіна проти Росії» (рішення щодо прийнятності від 18.06.2009р., скарга №45603/05), в якій заявниця також намагалася довести, що призначений розмір пенсії є несумісним зі стандартами статті 3 Конвенції та таким, що принижує її гідність. Суд знов підкреслив, що не може виключати виникнення відповідальності держави у випадках, коли особа повністю залежить від державної підтримки та опиняється у скрутному становищі, несумісному з людською гідністю.

Тож вирішуючи спір між сторонами слід вирішити питання чи мав відповідач правові підстави виплачувати позивачеві пенсію в розмірі, що є нижчим за встановлений законом прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, та чи відповідають такі дії критеріям законності, пропорційності та справедливості.

Як вже було зазначено положення ст.28 Закону №1058-IV (в редакції, що діяла на момент виникнення спору) передбачали можливість існування пенсії в розмірі меншому, ніж прожитковий мінімум.

Окрім того, згідно ст.19 Закону №1788-ХІІ мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі мінімального споживчого бюджету. В умовах кризового стану економіки та спаду виробництва мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі не нижче межі малозабезпеченості. Мінімальний розмір пенсії за віком підвищується у зв'язку із збільшенням величини вартості мінімального споживчого бюджету чи межі малозабезпеченості.

Статтею 20 Закону №1788-ХІІ передбачено, що особам, які не мають достатнього для призначення повної пенсії стажу роботи (стаття 12), призначаються пенсії за віком при неповному стажі в розмірі, пропорційному наявному стажу (стаття 68), але не менше соціальної пенсії (пункт "б" статті 94, тобто 50 процентів мінімального розміру пенсії за віком).

Таким чином, за змістом статей 19 та 20 Закону №1788-ХІІ граничний розмір нижчої межі для визначення мінімального розміру пенсії за віком складає 50 процентів мінімального розміру пенсії за віком.

За таких обставин отримувана позивачем пенсія в розмірі 949грн на місяць в період з грудня 2016р. по вересень 2017р. не перевищила показник нижчої межі для визначення мінімального розміру пенсії за віком, визначеної законом. До того ж встановлення мінімального розміру пенсії за віком на рівні 949грн здійснено шляхом прийняття відповідної постанови КМУ від 25.03.2014р. №112, що обумовлено державною політикою у сфері пенсійного забезпечення внаслідок загострення кризи у політико-правовій, соціально-економічній та фінансовій сферах суспільних відносин в Україні. Фактично з 20 лютого 2014р. до теперішнього часу значна частина території України є тимчасово окупованою внаслідок збройної агресії Російської Федерації та терористичної діяльності на сході України. Кризові явища фінансово-економічного характеру у країні є беззаперечними та очевидними для всіх субєктів суспільних відносин. Отже в таких умовах визначення компетентним органом державної влади розміру пенсії за віком нижче за встановлений законом прожитковий мінімум, що не перевищило поріг нижчої межі соціального забезпечення визначеної законом , не можна вважати таким, що суперечить засадам законності, пропорційності та справедливості.

Окремо слід звернути увагу, що відповідно до п.2, 3 ст.116 Конституції саме Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту. На час звернення позивача за перерахунком пенсії питання розміру державної адресної допомоги до пенсій за віком, розмір яких менший за встановлений законом розмір прожиткового мінімуму, регулювалися лише Постановою КМУ №265. Відтак, відповідач не мав правових підстав та законного способу дій для нарахування та виплати позивачу пенсії в більшому розмірі ніж це фактично здійснювалось.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що у відповідача на момент звернення позивача із заявою про перерахунок його пенсії не було правових підстав для здійснення такого перерахунку в контексті положень ч.2 ст.19 Конституції України, оскільки у спірних правовідносинах відповідач здійснював свої повноваження в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тобто із дотриманням вимог, передбачених ч.2 ст.2 КАС, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то судові витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.2, 6, 7, 77, 90, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 18 січня 2019 року.

Суддя: ОСОБА_3