Справа № 758/4988/17
Суддя: Ларіонова Н. М.
Дата ухвалення: 2019-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 758/4988/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2019 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Мариненко Я.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Латонової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м. Києві за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом до відповідача - Центрального об'єднаного управління ПФУ в м. Києві, в якому, уточнивши свої позовні вимоги, просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті пенсії на загальних підставах та зобов'язати відповідача проводити виплату пенсії позивачу, на загальних підставах, як особі, яка постійно проживає в місті Києві.

Позов мотивний тим, що з квітня 2013 р. позивач отримує пенсію за віком, яка до вересня 2014 р. виплачувалась їй Управлінням ПФУ у Ворошиловському районі м.Донецька, де вона перебувала на обліку. 19.11.2014 р. позивача перемістилась з тимчасово окупованої території України, набула статусу тимчасово переміщеної особи, перебуваючи на обліку, та тимчасово проживала в Печерському районі м.Києва, своєчасно звертаючись за відмітками до органів УПСЗН та Управління ПФУ у Печерському районі м.Києва, де вона отримувала пенсію. В квітні 2016 р. позивач придбала квартиру в Оболонському районі м.Києва, зареєструвала своє постійне місце проживання у даній квартирі у паспорті, звернулась в установленому законом порядку до органів соц.захисту та її було виключено з осіб, що мають статус тимчасово переміщеної особи. Вважає дії відповідача, який продовжує їй виплачувати пенсію як тимчасово переміщеній особі такими, протиправними та такими, що порушують її права.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 11.04.2017 р. (суддя Декаленко В.С.).

На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 02.08.2018 р. матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М.

23.08.2018 ухвалою Подільського районного суду м. Києва замінено відповідача Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві на процесуального правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві (; місцезнаходження за адресою: м.Київ, вул.Бульварно-Кудрявська, 16).

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись на те, що дії сторони відповідача відповідають чинному законодавству. Через канцелярію суду подані письмові за печення відповідно до норм КАС України (2004 р.).

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов таких висновків.

Встановлено, що з квітня 2013 позивач здобула право на отримання пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1, яке видано Пенсійним фондом України на ім'я Позивача 20.05.2013 року. До вересня 2014 р. Позивачка перебувала на обліку в управлінні пенсійного фонду України Ворошиловскогорайона м. Донецка. В 2014 році через початок бойових дій була вимушена переїхати з м. Донецька Донецької області до м Києва.

19.11.2014 року на виконання вимог Закону № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»та в порядку реалізації Постанови КабінетуМіністрів України від 01.10.2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщенихociб», позивач стала на облік та отримала довідку внутрішньо переміщеної особи в Печерському районі м. Києва, оскільки позивач тимчасово проживала в Печерському районі м. Києва за адресою: АДРЕСА_1 і вона почала отримувати пенсію у Пенсійному фонді у Печерському районі м. Києва.

20.04.2016 позивач придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та у зв'язку із втратою паспорту, після його відновлення, зареєструвалась у власній квартирі 15 липня 2016 року.

Позивач на виконання вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у зв'язку із зміною місця проживання здійснила реєстрацію місця проживання за адресою:АДРЕСА_2, після чого звернулась за отриманням консультації до Пенсійного фонду у Оболонському районі м. Києва з приводу переведення пенсійної виплати. Згідно консультації отриманої від Начальника Пенсійного фонду у Оболонському районі у м. Києві, Позивач звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про зняття з обліку як внутрішньо переміщеної особи та 15.08.2016 року отримала лист за № 105/74/к - 705/17 - 7622 про внесення змін до Єдиної інформаційної бази даних та переведенню до архіву довідки Позивачка від 19.11.2014

№ .

В листопаді 2016 року позивач звернулась до Пенсійного фонду у Оболонському районі м. Києва (кімната № 4, стіл № 5), інспектор Управління після консультацій з начальником повідомила, що позивач для відновлення виплати пенсії потрібно отримати від Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації довідку відносно позивача про зняття Позивачки з обліку, як внутрішньо переміщеної особи, тобто таку, яку позивач вже отримала у Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про зняття з обліку як внутрішньо переміщена особа. Усно Позивачці було повідомлено про те, що без отримання цієї довідки позивачу не відновлять виплату пенсії.

30.11.2016 року позивач, з метою отримання довідки, яку від неї вимагав інспектор у Пенсійному фонді у Оболонському районі м. Києва, звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації.

Листом від 01.12.2016 за вих. № 01-34/20959 Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації повідомило позивачу про те, що станом на 30.11.2016 позивач не перебуває у них на обліку та ніколи не перебувала на обліку як внутрішньо переміщена особа відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 50.

02.12.2016 року, з метою відновлення отримання пенсії, позивач з листом Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.12.2016 року за вих. № 01-34/20959 звернулась до Пенсійного фонду у Оболонському районі м. Києва, але позивачу знову було повідомлено про те, що без отримання довідки від Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації відносно позивача про зняття позивача з обліку, як внутрішньо переміщеної особи позивачу не буде відновлена виплата пенсії. Крім того, позивачу був наданий лист зі зразком тексту, який позивачу потрібно отримати від Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації.

05.12.2016 року позивач звернулась зі скаргою до Головного Управління пенсійного фонду України в м. Києві.

У січні 2017 року позивачем було отримано лист Центрального об'єднаного управління пенсійного фонду України в м. Києві від 28.12.2016 за вих. № 1498/к -1221, відповідно до якого позивачу було повідомлено про те, що: "виплата пенсії Позивачу проводилась до 31.10.2016. На даний час до Оболонського відділу обслуговування громадян не надходили документи, передбачені Порядком оформлення і видачі довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509, для поновлення виплати пенсії. Спеціалістами управління направлено запит до Печерської районної у м. Києві держадміністрації щодо надання відповідної довідки про відмову у взятті на облік внутрішньо переміщеної особи. Рішення щодо поновлення виплати пенсії буде прийнято після отримання відповіді на наш запит".

Аналогічні відповіді позивач отримувала від відповідача згідно зі змістом листів відповідача від 28.12.2016 р. за вих. № 1498/к-1221 та від 10.01.2017 р. вих. № 61/к-1221/1.

Станом на час звернення позивача до суду виплата пенсії не була поновлена.

У судових засіданнях представник відповідача зазначив суду про те, що для отримання пенсії позивачу потрібно отримати довідку внутрішньо переміщеної особи. Без отримання цієї довідки органи пенсійного фонду України не будуть здійснювати виплату позивачу пенсії. Пенсіонер ставши один раз на облік, як внутрішньо переміщена особа може отримувати пенсію лише маючи довідку внутрішньо переміщеної особи.

Представник позивача у судовому засіданніадміністративний позов підтримав та зазначив, що з метою захисту порушених прав та інтересів позивач 10.04.2017 звернулась з адміністративним позовом до Подільського районного суду м. Києва. На час звернення позивача до суду виплата пенсії не була поновлена.У зв'язку із неодноразовою зміною складу суду, розгляд адміністративної справи №758/4988/17 постійно переносився та подовжувався. З метою отримання пенсії позивач була вимушена підкоритись незаконним вимогам Відповідача та знову стати на облік, як внутрішньо переміщена особа, проте маючи свою квартиру у м. Києві та будучи зареєстрована у ній позивач не може бути внутрішньо переміщеною особою та такою бути не хоче. Для цього, вона 10.04.2017 і звернулась із захистом своїх порушених прав до Подільського районного суду м. Києва. Після повторного отримання позивачем довідки внутрішньо переміщеної особи Позивачу була поновлена виплата пенсії, як внутрішньо переміщеній особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Статтею 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Як передбачено ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав ісвобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» держава забезпечує реалізацію прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб на пенсійне забезпечення.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно ч.3 ст.4 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз зазначених вище норм свідчить про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України ( пункт 51 цього рішення ).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно зякою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, рішення (дії) відповідача про припинення виплати пенсії позивачу у зв'язку із відмовою від статуту внутрішньо переміщеної особи є протиправним.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місця проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Згідно статті 4 цього Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Рішенням державного реєстратора від 20.04.2016р. проведено за позивачем державну реєстрацію права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою:АДРЕСА_2, про що здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Підставою для цього слугував договір купівлі-продажу, серія та номер:475, виданий 20.04.2016.

Крім того, судом встановлено, що позивач з 13.07.2016 р. зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, про що свідчить паспорт НОМЕР_2, виданий печерським РВ ГУ ДМС України в м. Києві 09.07.2016р.

Таким чином, будучі зареєстрованим і проживаючим у м. Києві, маючи власне житло, що не знаходиться в зоні проведення АТО, Позивач не є внутрішньо переміщеною особою, а тому відповідач протиправно відмовляється виплачувати позивачу пенсію на загальний підставах. Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у Постанові від 13 червня 2018 року у справі № 542/432/17.

Таким чином, дії відповідача, щодо зупинення виплати пенсії та змушення позивача стати на облік, як внутрішньо переміщена особа з метою отримання пенсії всупереч конституційним гарантіям, без передбачених законом підстав є протиправними, а відтак позовні вимоги в цій частині є законними, обґрунтованими та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду, а тому підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, ст.19, 22, 46, 64 Конституції України, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», керуючись п.10 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України (2017 р.), ст.ст.2, 5, 9, 73, 77, 241, 242, 243-247, 250, 255, 295, 297 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дії протиправними, зобов'язати вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (; місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16), який є правонаступником припиненого Центрального об'єднаного управління ПФУ в м. Києві, щодо відмови у виплаті пенсії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2) на загальних підставах.

Зобов' язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (; місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16), який є правонаступником припиненого Центрального об'єднаного управління ПФУ в м. Києві, проводити виплату пенсії ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3, (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2) на загальних підставах як особі, що постійно проживає в місті Києві.

Рішення може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня отримання копії судового рішення в повному тексті.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова