Справа № 0540/7036/18-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року справа №0540/7036/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 р. у справі № 0540/7036/18-а (головуючий І інстанції Христофоров А.Б.) за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління пенсійного фонду України в м. Краматорську (далі - відповідач, УПФУ), в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення №42 від 28.03.2018 року про відмову в призначені пенсії за віком згідно Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування"; зобов'язати призначити та виплачувати пенсію за віком з 31.08.2016 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів (а.с.4-18 т.1)

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Управління пенсійного фонду України в м. Краматорську №42 від 28.03.2018 року про відмову в призначені пенсії за віком згідно Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування"; зобов'язано Управління пенсійного фонду України в м. Краматорську призначити пенсію за віком з 19.03.2018 року у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Управління пенсійного фонду України в м. Краматорську на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 352,40 грн. В іншій часині позовних вимог відмовлено (а.с.9-13 т.2).

Позивач, частково не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити рішення суду першої інстанції зобов'язавши відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком з 31.08.2016 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. В апеляційній скарзі зазначено, що заява від 19 березня 2018 року та додані до неї документи надані на виконання рішення відповідача №2 від 05.02.2018 року. Отже, вказана заява є продовженням первинного звернення, яке відбулось 31 серпня 2016 року.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перед виїздом за кордон проживала за адресою: АДРЕСА_1, у січні 1999 року виїхала на постійне місце проживання до Ізраілю.

31 серпня 2016 року позивач через представника звернувся до Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області із заявою від 01.08.2016 року про призначення пенсії за віком (а.с.98-101 т.1). До заяви було додано копії відповідних документів.

Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області листом від 14.09.2016 року №147/К-22-19-01 відмовило позивачу у призначені пенсії, з підстав відсутності документу про місце проживання у м. Краматорську Донецької області, документу про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків (а.с.102-103 т.1)..

Позивач звернувся до Пенсійного фонду України з заявою від 23.09.2016 року про призначення пенсії.

Департамент пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України листом від 06.10.2016 року повідомив представника позивача про необхідність звернення до відповідного управління за місцем проживання (реєстрації) заявника з особистою заявою та необхідних документів. Зазначено, що виплата пенсії здійснюється в межах України, переказ за кордон не передбачений Законом (а.с.73-74 т.1).

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 15.11.2017 року у справі № 757/51881/16-а, залишеною без змін ухвалою Київським апеляційним адміністративним судом 21.09.2017 року, зобов'язано Пенсійний фонд України передати заяву ОСОБА_2 від 23.09.2016 року про призначення пенсії уповноваженому територіальному управлінню для розгляду по суті (а.с.77-84 т.1).

Постановою Краматорського міського суду Донецької області від 15.11.2017 року у справі № 757/51881/16-а скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області від 14.09.2016 року №147/К-22-19-01 про відмову у призначені пенсії та зобов'язано повторно розглянути заяву про призначення пенсії (а.с.106-109 т.1).

Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області рішенням №2 від 05.02.2018 року відмовлено у розгляді заяви позивача від 01.08.2016 року про призначення пенсії. Зазначено, що питання щодо прийняття заяви про призначення пенсії буде розглянуте після надання паспорту громадянина України, документу про місце проживання у м. Краматорську Донецької області, документу про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків, трудової книжки. Також, зазначено, що позивач має право оскаржити зазначене рішення (а.с.115-116).

19 березня 2018 року позивач через представника звернувся до Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області з новою заявою від 19.03.2018 року про призначення пенсії за віком. До заяви було додано відповідні документи, зокрема копія закордонного паспорту України (а.с.118,192).

Управлінням Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області рішенням №42 від 28.03.2018 року за результатами розгляду заяви позивача від 19.03.2018 року відмовлено у призначені пенсії з підстав відсутності документу про місце проживання у м. Краматорську Донецької області (а.с.120-121 т.1).

Задовольняючи частину позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем були надані всі належні документи на призначення пенсії, право позивача як громадянина України на призначення пенсії за віком не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутністю на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення

Відмовляючи в іншій частині, суд першої інстанції дійшов до висновку, що право на призначення пенсії у позивача виникло на підставі заяви від 19.03.2018 року, а вимоги про зобов'язання здійснювати виплату пенсії з компенсацією втрати частини доходів є передчасними.

Суд апеляційної інстанції з зазначеним висновком суду першої інстанції погоджується з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 8 Закону № 1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Виходячи з наведених законодавчих норм позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Таким чином, виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що . заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III, якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III, документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Отже, ненадання паспорту громадянина України, не є підставою для відмови у призначені пенсії, оскільки позивачем на підтвердження своєї особи надано закордонний паспорт, надання якого в даному випадку законодавством не виключається.

Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність відмови відповідача у реалізації конституційного права позивача на пенсійне забезпечення з підстав ненадання документу, що підтверджує фактичне проживання, оскільки до заяви про призначення пенсії за віком, представником позивача була надана копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 19.05.2015 року по справі № 21-168а15, від 06.10.2015 року по справі № 608/1189/14-а, позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.09.2018 по справі № 754/3047/17.

На підставі викладеного, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення від 28.03.2018 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_2 з мотивів ненадання документу про місце проживання в Україні, діяв необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, без дотримання принципу рівності перед законом, тобто, з порушенням вимог ч.2 ст.2 КАС України.

Стосовно визначення дати з якої необхідно призначити пенсію, суд зазначає наступне.

Статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу ПФУ або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням ПФУ за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.

Частиною 1 та 5 статті 45 цього Закону, визначено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся до відповідача з заявою від 31.08.2016 року, яку відповідач рішенням №2 від 05.02.2018 року відмовився розглядати з підстав неподання належних документів. Зазначене рішення позивачем не оскаржено.

Натомість позивачем через представника подано відповідачу фактично нову заяву від 19 березня 2018 року та передбачені діючим законодавством документи. Рішення відповідача №2 від 05.02.2018 року, яке є предметом судового оскарження було прийнято саме за наслідком розгляду заяви від 19 березня 2018 року.

Суд не приймає посилання апелянта на те, що заява від 19 березня 2018 року та додані документи надані на виконання рішення відповідача №2 від 05.02.2018 року прийнятого за наслідком розгляду заяви від 01.08.2016, оскільки, матеріалами справи підтверджуються, що позивачем не подавались документи на виконання рішення відповідача № 2 від 05.02.2018 року, а подано саме нову заяву встановленого зразку з зазначенням дати її подання 19 березня 2018 року.

На підставі викладеного, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню з дати відповідного звернення, а саме з 19.03.2018 року.

Стосовно позовних вимог щодо компенсації втрати частини доходів, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 46 Закону №1058, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000р. №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону № 2050-III).

За змістом наведених норм обов'язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати.

Строки виплати пенсії встановлені Законом №1058-IV, відповідно до частини 1 статті 47 якого (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Суд зазначає, що пенсія позивачу ще не призначена, жодних виплат не проводилось.

На підставі викладеного, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про зобов'язання здійснювати виплату пенсії з компенсацією втрати частини доходів є передчасними.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.07.2018 по справі 487/6923/16-а, від 10.07.2018 по справі № 404/6317/16-а, від 18.09.2018 по справі № 522/535/17.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 р. у справі № 0540/7036/18-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 р. у справі № 0540/7036/18-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складення повного тексту.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 29 січня 2019 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова