Справа № 0440/5709/18
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

31 жовтня 2018 року Справа № 0440/5709/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.
при секретарі судового засідання Воробйовій П.В.
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_2
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
Позивач висновки вищевказаного акту перевірки вважає неправомірними та незаконними, а тому відповідно і зазначені вище податкові повідомлення-рішення такими, що підлягають скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.07.2018 р. у справі № 0440/5709/18 провадження у справі було відкрито та справа призначена до розгляду в порядку підготовчого провадження за правилами загального позовного провадження.
В судове засідання, призначене на 31.10.2018 р. зявились всі сторони у справі.
Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов в повному обсязі за викладених у ньому підстав.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовної заяви та просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на відзив від 01.10.2018 р., в якому зазначила наступне.
Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «НТЦ «ВАРІАТОР» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток та податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «ФЛЕШ-СТОК» за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2016 р., за результатами якої складено акт від 15.02.2017 №8792/04-36-14-21/38754652.
У поданому відзиві, повноважним представником відповідача зазначено, що перевіркою було встановлено порушення позивачем вимог пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на прибуток на суму 83 978 грн.; п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст. 198 ПКУ, у результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 93 309 грн.
Відповідно до матеріалів справи, встановлено, що між ТОВ «НТЦ «ВАРІАТОР» та ТОВ «ФЛЕШ-СТОК» були укладені договори поставки товарів, перелік яких наведено в акті перевірки, в підтвердження виконання умов яких скаржником були надані видаткові накладні, суми по яких були віднесені до складу витрат, які враховуються при визначенні обєкта оподаткування податком на прибуток та податкові накладні, суми податку на додану вартість по яких були віднесені до складу податкового кредиту ТОВ «НТЦ «ВАРІАТОР» за відповідний період.
Водночас, як зазначає повноважний представник відповідача, контролюючим органом було встановлено відсутність інформації про власні чи орендовані контрагентом-постачальником основні фонди (в т.ч. про відсутність достатньої кількості трудових ресурсів), транспортні засоби, необхідні для перевезення товару, наявні власні чи орендовані складські приміщення, необхідні для зберігання товарно-матеріальних цінностей.
При цьому зазначано, що не підтверджено придбання товару, реалізованого контрагентами на адресу позивача.
В акті перевірки зазначено, що відповідно до вироку Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.05.2016 р. у справі № 200/5639/16-к (провадження №1кп-200/309/16), що набрав законної сили 10.06.2016 р., ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 358, ч. З ст. 358 КК України, яким встановлено, що ОСОБА_6 знаходячись у м. Павлоград Дніпропетровської області, вступив у попередню змову з невстановленими слідством особами, направлену на фіктивне підприємництво, тобто створення суб'єкта підприємницької діяльності (юридичної особи) з метою прикриття незаконної діяльності, а саме: діючи умисно, за матеріальну винагороду, без мети ведення фінансово-господарської діяльності, підписав у нотаріуса статут підприємства ТОВ «ФЛЕШ-СТОК» та передав установчі документи невстановленим співучасникам злочину, створивши суб'єкта підприємницької діяльності (юридичну особу) з метою прикриття незаконної діяльності за попередньою змовою групою осіб. У подальшому реквізити ТОВ «ФЛЕШ-СТОК» використовувались невстановленими співучасниками злочину з метою прикриття незаконної діяльності у вигляді створення умов для ухилення від сплати податків підприємствам реального сектору економіки.
Повноважний представник відповідача також зазначає, що ОСОБА_6, як в ході досудового розслідування, так і в суді свою вину в інкримінованих йому злочинах визнав повністю та підтвердив обставини їх скоєння, викладені в обвинувальному акті.
На підставі викладеного вище, контролюючим органом зроблено висновок про нереальність здійснення господарських операцій між ТОВ «НТЦ «ВАРІАТОР» та ТОВ «ФЛЕШ-СТОК».
З урахуванням вищезазначеного, повноважний представник відповідача просив суд у задоволенні предявлених позовних вимог відмовити у повному обсязі.
У перевіряємий період з 01.01.2015 р. по 31.12.2016 р. ТОВ «НТЦ «ВАРІАТОР» маю взаємовідносини з ТОВ «ФЛЕШ-СТОК» в рамках здійснення яких було укладено договори поставки №1074 від 02.11.2015 року, №5 від 05.01.2016 року.
Повноважний представник відповідача зазначає, що факт реальності вчиненої господарської операції за вищевказаними договорами підтверджується необхідними первинними документами, які безпосередньо фіксують факт такої операції, а саме: договорами, податковими накладними, виписаними
постачальником та зареєстрованими у ЄРПН, видатковими накладними, рахунками-фактур, банківськими виписками про сплату замовником коштів за отриманий товар, де ТОВ «НТЦ «ВАРІАТОР» у складі вартості товару, у тому числі сплачено і суму ПДВ, а також іншими документами щодо отримання товару, його оприбуткування та подальшу реалізацію контрагентам-покупцям.
Придбання визначеного за договорами товару, як зазначає повноважний представник позивача, пов'язане з господарською діяльністю ТОВ «НТЦ «ВАРІАТОР», оскільки придбані у постачальника ТОВ «ФЛЕШ-СТОК» товари були реалізовані в подальшому контрагентам-покупцям.
Щодо посилань контролюючого органу на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.05.2016 (справа №200/5639/16-к, провадження №1-кп-200/309/16), що набрав законної сили 10.06.2016, повноважний представник позивача зазначає, що останній не містить посилань на господарські взаємовідносини позивача - ТОВ «НТЦ «ВАРІАТОР» з ТОВ «ФЛЕШ-СТОК».
В судовому засіданні судом було поставлено на розгляд питання щодо можливості переходу до розгляду справи по суті за доказами, які наявні у матеріалах справи.
Повноважний представник як позивача так і відповідача не заперечували щодо переходу до розгляду справи по суті.
Таким чином, враховуючи зазначене вище, суд закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду зазначеної справи по суті, застосувавши принцип процесуальної економії та у відповідності до ст.ст.192 211, 217, 224 228 КАС України безпосередньо 31.10.2018 року.
Дослідивши в судовому засіданні докази, наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.
Товариство з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО-ТЕХНІЧНИЙ ЦЕНТР «ВАРІАТОР» є юридичною особою, що підтверджується відповідними відомостями, які містяться в матеріалах справи.
Відповідно до п.5.1 розділу 5 статута Товариство з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО-ТЕХНІЧНИЙ ЦЕНТР «ВАРІАТОР», метою діяльності Товариства є здійснення господаорської діяльності з метою отримання прибутку.
Відповідно до п.5.2 розділу 5 статута Товариство з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО-ТЕХНІЧНИЙ ЦЕНТР «ВАРІАТОР», предметом діяльності Товариства є здійснення виробничої, торговельної, посередницької, консультаційної, інжинірингової, транспортної, культурно-освітньої та іншої діяльності, що не суперечить чинному законодавства.
Відповідно до п.5.3 розділу 5 статута Товариство з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО-ТЕХНІЧНИЙ ЦЕНТР «ВАРІАТОР», видами діяльності у сфері послуг є: посередницькіпослуги при купівлі-продажу товарів широкого асортименту; посередницькі послугт при купівлі-продажу продукції виробничо-технічного призначення; посередницькі послугт при купівлі-продажу продукції сільськогосподарського виробництва, тощо.
Перевірка проводилась з 02.02.2018 р. по 08.02.2018 р.
15.05.2018 р. Державною фіскальною службою України було направлено на адресу ТОВ «НТЦ «ВАРІАТОР» рішення про продовження строку розгляду скарги до 23.06.2018 р. (включно).
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень стали наступні обставини.
Як встановлено під час судового розгляду справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО-ТЕХНІЧНИЙ ЦЕНТР «ВАРІАТОР» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФЛЕШ-СТОК» було укладено договори поставки, а саме: №1074 від 02.11.2015 р. а.с. 148 Т.№1); №5 від 05.01.2016 р. (а.с. 227 т.№1)
Відповідно до умов зазначених вище договорів поставки як від 02.11.2015 р. №1074, так і від 05.01.2016 р. №5 Товариство з обмеженою відповідальністю «ФЛЕШ-СТОК» передавав, а Товариство з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО-ТЕХНІЧНИЙ ЦЕНТР «ВАРІАТОР» набував на умовах, викладених в договорі, продукцію, перераховану в накладних і рахунках-фактур, що додаються до договору, які є невідємною частиною договору, і іменовані в подальшому «товар», ціна якого вказана у рахунку-фактурі.
Так, загальна сума договорів складає 330 000,00 грн. (триста тридцять тисяч грн., 00 коп.).
В підтвердження виконання умов зазначених вище договорів поставки як від 02.11.2015 р. №1074, так і від 05.01.2016 р. №5 позивачем було надано копії первинних документів, а саме: податкові накладні: №665 від 23.11.2015 року, №755 від 26.11.2015 року, №756 від 26.11.2015 року, №757 від 27.11.2015 року, №786 від 27.11.2015 року, №5 від 01.12.2015 року, №38 від 02.12.2015 року, №39 від 02.12.2015 року, №275 від 10.12.2015 року, №282 від 10.12.2015 року, №306 від 11.12.2015 року, №432 від 15.12.2015 року, №433 від 15.12.2015 року, №434 від 15.12.2015 року, №435 від 15.12.2015 року, №459 від 16.12.2015 року, №850 від 29.12.2015 року, №897 від 30.12.2015 року, №303 від 11.01.2016 року, №304 від 11.01.2016 року, №305 від 11.01.2016 року, №332 від 12.01.2016 року, №398 від 14.01.2016 року, №399 від 14.01.2016 року, №514 від 18.01.2016 року, №723 від 25.01.2016 року, №724 від 25.01.2016 року, №753 від 26.01.2016 року, №66 від 03.02.2016 року, №67 від 03.02.2016 року, які були виписаними постачальником товару ТОВ «ФЛЕШ-СТОК»; видаткові накладні: №РН-1123021 від 23.11.2015 року, №РН-1126013 від 26.11.2015 року, №РН-1126014 від 26.11.2015 року, №РН-1127016 від 27.11.2015 року, №РН-1127015 від 27.11.2015 року, №РН-120115 від 01.12.2015 року, №РН-120210 від 02.12.2015 року, №РН-120211 від 02.12.2015 року, №РН-121035 від 10.12.2015 року, №РН-121046 від 10.12.2015 року, №РН-121117 від 11.12.2015 року, №РН-1215045 від 15.12.2015 року, №РН-1215046 від 15.12.2015 року, №РН-1215047 від 15.12.2015 року, №РН-121548 від 15.12.2015 року, №РН-1216038 від 16.12.2015 року, №РН-122924 від 29.12.2015 року, №РН-123041 від 30.12.2015 року, №РН-0111008 від 11.01.2016 року, №РН-0111009 від 11.01.2016 року, №РН-0111010 від 11.01.2016 року, №РН-0112010 від 12.01.2016 року, №РН-011412 від 14.01.2016 року, №РН-011413 від 14.01.2016 року, №РН-011808 від 18.01.2016 року, №РН-012508 від 25.01.2016 року, №РН-012509 від 25.01.2016 року, №РН-012510 від 25.01.2016 року, №РН-012609 від 26.01.2016 року, №МП-0203008 від 03.02.2016 року, №МП-0203009 від 03.02.2016 року, №МП-0204005 від 04.02.2016 року; рахунки-фактур: №СФ-1123021 від 23.11.2015 року, №СФ-1126013 від 26.11.2015 року, №СФ-1126014 від 26.11.2016 року, №СФ-1127016 від 27.11.2015 року, №СФ-1127015 від 27.11.2015 року, №СФ-120115 від 01.12.2015 року, №СФ-120210 від 02.12.2015 року,№СФ-120211 від 02.12.2015 року, №СФ-121035 від 10.12.2015 року, №СФ-121046 від 10.12.2015 року, №СФ-121117 від 11.12.2015 року, №СФ-1215045 від 15.12.2015 року, №СФ-1215046 від 15.12.2015 року, №СФ-1215047 від 15.12.2015 року, №СФ-121548 від 15.12.2015 року, №СФ-1216038 від 16.12.2015 року, №СФ-122924 від 29.12.2015 року, №СФ-123041 від 30.12.2015 року, №СФ-0111008 від 11.01.2016 року, №СФ-0111009 від 11.01.2016 року, №СФ-0111010 від 11.01.2016 року, №СФ-0112010 від 12.01.2016 року, №СФ-011412 від 14.01.2016 року, №СФ-011413 від 14.01.2016 року, №СФ-011808 від 18.01.2016 року, №СФ-012508 від 25.01.2016 року, №722 від 25.01.2016 року, №СФ-012509 від 25.01.2016 року, №СФ-012510 від 25.01.2016 року, №СФ-012609 выд 26.01.2016 року, №СФ-0203008 від 03.02.2016 року, №СФ-0203009 від 03.02.2016 року, №МП-0204005 від 04.02.2016 року, №95 від 04.02.2016 року; банківські виписки: №246 від 01.01.2016 року, №018 від 01.02.2016 року, №039 від 01.03.2016 року про сплату замовником на користь постачальника коштів за отриманий товар, де замовником у складі вартості товару, у тому числі сплачено і суму податку на додану вартість, а також реєстром виданих довіреностей за листопад 2015 року лютий 2016 року.
Правовідносини сторін, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, щодо визначення вичерпного переліку податків і зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час здійснення податковою контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються нормами Конституції України від 28.06.1996 № 254к/96-ВР, Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, тощо.
Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтями 61, 67 Конституції України встановлено, що кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При цьому, суд зауважує, що п.1 статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Стаття 2 КАС України зазначає, що основними завданнями (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне зясування всіх обставин у справі; 5) обовязковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.
Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ч.3 ст.2 КАС України, є принцип верховенства права, який відповідно до ст.6 КАС України, полягає в наступному: суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст. ст.8, 9 КАС України усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом, а розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За змістом частин 4 ст. 9 КАС України, суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; зясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд прийшов до висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для встановлення обставин справи та для ухвалення судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
Відповідно до п.п.14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Відповідно до ст.21 ПК України визначені обовязки контролюючих органів, серед яких обовязок дотримуватись Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати поршень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.
Статтею 36 ПК України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов'язок виникає у платника за кожним податком та збором. Податковий обов'язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов'язків платника податків, крім випадків, передбачених законом. Виконання податкового обов'язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.
Пункт 37.3 статті 37 Податкового кодексу України визначає, що підставами для припинення податкового обов'язку, крім його виконання, є: ліквідація юридичної особи; смерть фізичної особи, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою; втрата особою ознак платника податку, які визначені цим Кодексом; скасування податкового обов'язку у передбачений законодавством спосіб.
Відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.
Згідно з п.55.1. ст.55 ПК України податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов'язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства. Процедура адміністративного оскарження рішень органів державної податкової служби є дворівневою.
Контролюючими органами вищого рівня є Державна податкова адміністрація України - для державних податкових адміністрацій в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, які у свою чергу є контролюючими органами вищого рівня для державних податкових інспекцій (п.55.2 ст.55 ПК України).
Порядок оскарження рішень контролюючих органів визначений у ст.56 ПК України, п. 56.1 якої визначає, що рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення (п.56.2 ст.56 ПК України).
Згідно з п. 56.18. ст.56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання у будь-який момент після отримання такого рішення.
Відповідно до п.58.1 ст. 58 Податкового кодексу України у разі коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення.
Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов'язання та/або зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов'язань платника податків; суму грошового зобов'язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного (збільшеного) бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення результатів господарської діяльності або від'ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов'язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про наслідки несплати грошового зобов'язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.
До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій.
Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов'язання визначається центральним контролюючим органом.
Відповідно до п.п. 61.1. ст. 61 ПК України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Способи здійснення податкового контролю перелічені у ст.62 ПК України, до них відноситься, зокрема, відповідно до п.62.1.3. ПК України здійснення податкового контролю шляхом проведення перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Відповідно до п.75.1 ст.75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до п.п.75.1.1 п.75.1 ст.75 ПК України, камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.
Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобовязання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.
Відповідно до пп.134.1.1 ст.134 ПК України, обєктом оподаткування: є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Відповідно до ст.п.135.1 ст.135 ПК України, базою оподаткування є грошове вираження обєкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.
Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів та послуг.
Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з:
придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);
ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на кінець останнього дня кожного місяця. Права і обовязки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції, оформленої первинним документом відповідно до вимог цього Закону, не залежать від факту відображення її в регістрах та на рахунках бухгалтерського обліку. Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період
реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.
У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку з використанням електронних засобів оброблення інформації підприємство зобов'язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших
учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку. Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність
відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи. Копії первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку можуть бути вилучені у підприємства лише за рішенням відповідних органів, прийнятим у межах їх повноважень, передбачених законами. Обов'язковим є складання реєстру
документів, що вилучаються у порядку, встановленому законодавством. Вилучення оригіналів таких документів та регістрів забороняється, крім випадків, передбачених кримінальним процесуальним законодавством.
Відповідно до пп.211 пп.2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 24.05.1995 р. за №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.№168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.
Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).
Відповідно до п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 24.05.1995 р. за №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.№168/704, Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Відповідно до п.2.15 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 24.05.1995 р. за №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.№168/704, первинні документи підлягають обов'язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув'язка окремих показників.
Відповідно до п.2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 24.05.1995 р. за №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.№168/704, у разі виявлення невідповідності первинного документа вимогам законодавства у сфері бухгалтерського обліку такі документи з письмовим обґрунтуванням передаються керівнику підприємства, установи. До окремого письмового рішення керівника такі документи не приймаються до виконання.
Здійснивши системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства України та надаючи оцінку доводам сторін, як викладених в заявленій позовній заяві та відзиві до неї, так і в поясненнях, наданих в судовому засіданні, суд виходить з наступного.
Суд зауважує, що, викладаючи зазначені припущення у формі висновків в акті перевірки від 15.02.2018 р. №8792/04-36-14-21/38754652, відповідач жодними належними доказами в розумінні ст.73 КАС України не довів в судовому засіданні викладених у вказаному вище акті перевірки обставин, що мали наслідком виникнення зазначених припущень у відповідача, та потягли за собою винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідачем.
Як вбачається з матеріалів справи, судом при розгляді зазначеної справи були дослідженні оригінали та долучені до матеріалів справи копії зазначених вище первинних документів бухгалтерського обліку, які підтверджують дійсність та товарність господарських операцій позивача із зазначеним вище контрагентом, а саме: ТОВ «ФЛЕШ-СТОК».
Вимоги до змісту первинного облікового документу встановлені ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», згідно з якою такий документ повинен містити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Як вбачається з матеріалів справи, первинні документи відповідно до переліку, зазначеного вище, долучені до матеріалів справи, містять усі передбачені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» реквізити, та, виходячи зі змісту акту перевірки від 15.02.2018 р. №8792/04-36-14-21/38754652, відповідачем не оскаржується їх наявність, та не зазначається про їх дефектність.
Крім того, суд надаючи належну оцінку спірним правовідносинам при розгляді даної справи, зазначає наступне.
Детальний аналіз сукупності всіх наданих до суду документів, які наявні в матеріалах справи ставить під сумнів висновок контролюючого органу щодо нереального характеру правочинів, укладених між позивачем та його контрагентом ТОВ «ФЛЕШ-СТОП».
Водночас, суд зазначає, що отримання прибутку ТОВ «НТЦ «ВАРІАТОР», останнє підтверджує відповідними копіями декларацій з податку на прибуток підприємства за період 2015 2016 рік., які містяться в матеріалах справи, а саме: податкова декларація у звітний період 2015 року; податкова декларація у звітний період 2016 року; податкова декларація у звітний період листопад 2015 року; податкова декларація у звітний період грудень 2015 року; податкова декларація у звітний період січень 2016 року; податкова декларація у звітний період лютий 2016 року.
Щодо посилань контролюючого органу на вирок Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10.05.2016 р. у справі №200/5639/16-к (провадження №1 кп-200/309/16), суд зазначає наступне.
Так, з тексту вироку Бабушекінського районного суду м.Дніпропетровська від 10.05.2016 р. у справі №200/5639/16-к (провадження №1 кп-200/309/16), копія якого долучена до матеріалів справи, судом встановлено наступне.
Зазначеним вироком було затверджено укладену 10 травня 2016 року між прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 угоду про визнання винуватості.
Ухвалено ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст.205, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК України, та призначити йому покарання, узгоджене сторонами в угоді про визнання винуватості від 10 травня 2016 року: за ч.2 ст.28, ч.1 ст.205 КК України у вигляді штрафу у розмірі пятсот неоподатковуваних мініумів доходів громадян, що становить 8 500 гривень; за ч.1 ст.358 КК України у вигляді штрафу у розмірі сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 гривень; за ч. 3 ст.358 КК України у виді позбавлення волі строком на один рік.
На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 1 року позбавлення волі.
Відповідно до тексту наведеного вище вироку Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10.05.2016 р. у справі №200/5639/16-к (провадження №1 кп-200/309/16), копія якого міститься в матеріалах справи, та яким директора ТОВ «ФЛЕШ-СТОП» визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.205, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК України, не встановлено жодних обставин, які б свідчили про здійснення господарських операцій саме з ТОВ «НТЦ «ВАРІАТОР».
Відтак, зазначені вище доводи відповідача носять загальний характер, без наведення інформації та надання доказів у відповідності до ст.ст. 73, 74 КАС України, які б засвідчили конкретні обставини «фіктивності» ТОВ «ФЛЕШ-СТОП», а тому не можуть спростовувати фактичне здійснення господарських операцій з боку позивача.
Так, відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч.6 ст.78 КАС України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
При цьому, будь-якої інформації щодо набрання законної сили наведеним вище вироком Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10.05.2016 р. у справі №200/5639/16-к (провадження №1 кп-200/309/16) відповідачем до суду надано не було.
Крім того, оцінюючи доводи відповідача щодо встановлення контролюючим органом відсутності інформації про власні чи орендовані контрагентом постачальником основні фонди (в т.ч. про відсутність достатньої кількості трудових ресурсів), транспортні засоби, необхідні для перевезення товару, наявні власні чи орендовані складські приміщення, необхідні для зберігання товарно-матеріальних цінностей, суд зауважує, що сам факт наявності наведеної вище інформації будь-якими належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 73 76 КАС України відповідачем обгрунтовано не було, що, враховуючи факт бездіяльності відповідача стосовно недотримання контролюючим органом обовязку доведення тих обставин, на яких грунтуються його заперечення, який прямо суперечить ч.1 ст.77 КАС України, повністю нівелює в даному контексті як саме визначення податкової інформації, наведене в ст.ст. 71 72 ПК України, так і порядок збору, отримання, обробки та використання податкової інформації, передбачені ст. ст.73 74 КАС України.
Аналогічних висновків дійшов суд і щодо зазначенння контролюючим органом про «непідтвердження придбання товару, реалізованого контрагентами на адресу скаржника по ланцюгу його постачання».
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про незаконність та необґрунтованість висновків відповідача, зазначених в акті перевірки від 15.02.2018 р. №8792/04-36-14-21/38754652, хибність зайнятої ним позиції та невідповідність її чинному законодавству України.
Суд зауважує, що зазначена позиція кореспондується позиції Верховного Суду, викладеній в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 р. у справі №813/1497/17 (адміністративне провадження №К/9901/3819/17), в якій зазначається, що для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у складі ціни за придбану продукцію та виконані роботи, необхідні первинні документи, оформлені відповідно до вимог законодавства України. Так, господарські операції позивача з зазначеними вище контрагентами здійснювались в межах господарської діяльності, є реальними та підтверджуються необхідними документами. При цьому, зазначено, шо податкова інформація по ланцюгу постачання не спростовує реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами, оскільки відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.
Крім того, правова позиція Верховного Суду викладена, в постанові Верховного Суду від 03.04.2018 р. у справі №804/1963/17 (адміністративне провадження №К/9901/3418/17) полягає в наступному.
Посилання податкового органу на те, що контрагенти особисто не є виробниками товару (продукції), не доведення дотримання ними Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, за умови, що податковий кредит за результатами придбання послуг перевезення податковим органом взагалі не перевірявся, недотримання особливостей постачання та приймання товару, є неприйнятним, оскільки до умов формування податкового кредиту безпосереднього відношення не мають. Акт перевірки, як основний доказ податкових правопорушень не утримує в собі повного дослідження господарських операцій в частині отримання Товариством, оприбуткування ним товару (продукції), списання її у виробництво, використання у господарській діяльності. Натомість акт перевірки наповнений правовими нормами, які на думку Суду потребують застосування, а не наведення їх тексту. Відтак, актом перевірки не встановлені податкові правопорушення, внаслідок неповноти їх дослідження.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В судовому засіданні представник контролюючого органу не надав суду жодних пояснень з посиланням на чинне законодавство України, які б передбачали наявність повноважень контролюючого органу на встановлення факту нікчемності (фіктивності) правочинів або визнання їх такими, що не відповідають закону, в тому числі вимогам ст.ст. 203, 215. 228, 662, 655, 656 ЦК України в актах перевірок субєктів господарювання.
Частинами 1 та 5 ст.203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Стаття 204 ЦК України закріплює принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частина 2 ст.215 ЦК України передбачає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з ч.5 ст.216 ЦК України вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути висунуто будь - якою зацікавленою особою.
До кола таких зацікавлених осіб контролюючі органи не відносяться, оскільки ст.1 ЦК України визначає, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, що ґрунтуються на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій обособленості їх учасників. А до майнових відносин, що ґрунтуються на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони іншій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Зі змісту ст.215 ЦК України вбачається, що нікчемним правочином визнається лише той правочин, недійсність якого встановлена законом, зокрема, ст.228 ЦК України визначено, що правочин, який порушує публічний порядок, тобто такий який був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, є нікчемним, а відтак визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
За змістом ч.3 ст.228 ЦК України правочин, при здійсненні якого недодержуються вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, може бути визнаний недійсним судом.
Правочинами, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема є: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режими вилучення з обігу або обмеження в обігу об'єктів цивільного права, тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним, тощо.
Натомість, позивачем з урахуванням належних письмових доказів в розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України, як доданих до позовної заяви, так і наданих в судовому засіданні та долучених до матеріалів справи, детально наведених вище, спростовані доводи відповідача відповідно до наданих як пояснень, так і відзиву останнім в порядку ст.77 КАС України.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до ч. 8 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.
Відповідно до платіжного дорученя від 12 липня 2018 р. №73 позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 149,85 грн., який у повному розмірі зараховано до Державного бюджету.
Керуючись ст. ст. 242-244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 06 листопада 2018 року.

Суддя ОСОБА_9