Справа № 2540/3025/18
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2540/3025/18 Суддя (судді) першої інстанції: Тихоненко О.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ключковича В.Ю.,

суддів Беспалова О.О.,

Сорочка Є.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження, суддя Тихоненко О.М.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, третя особа: Бобровицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, третя особа: Бобровицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України, в якому просила визнати дії відповідача щодо не призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та за життя отримував пенсію згідно з пунктом б статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ неправомірними та зобов`язати відповідача призначити їй, починаючи з 01.03.2018 пенсію по втраті годувальника чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі не нижчому двох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність без встановлення будь-якого строку та обмеження у часі.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Визнано дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо не призначення ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та за життя отримував пенсію згідно з пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» неправомірними. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 , починаючи з 01.03.2018 пенсію по втраті годувальника чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі не нижчому двох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судове рішення, яким чоловіку позивача призначено пенсію, стосується лише його, а тому підстави для реалізації права померлого пенсіонера встановленого йому за судовим рішенням, винесеним на його користь, у родичів померлого відсутні. Також, апелянт вказує, що переведення з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника є неможливим, оскільки це різні види пенсії і призначаються вони згідно з різними законами різними органами. Крім того, зазначено, що визначення розміру пенсії є дискреційними повноваженнями органами ПФУ.

17.01.2019 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому така просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач перебуває на обліку в Бобровицькому ОУПФУ та отримує пенсію за віком у розмірі 1452,00 грн. (а.с.25).

04.02.2018 згідно свідоцтва про смерть від 06.02.2018 Серії НОМЕР_1 помер чоловік позивача ОСОБА_2 (а.с.14).

01.03.2018 позивач подала заяву до ГУПФУ в Чернігівській області про призначення/перерахунок пенсії в разі втрати годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 (а.с.16).

Відповідач листом від 19.07.2018 № 3699/03-Д-11 повідомив позивача, що оскільки пенсія за вислугу років ОСОБА_2 встановлена за рішенням суду, то підстави для призначення пенсії позивачу в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» відсутні (а.с.18).

Крім того, в листі від 23.07.2018 № 1614/03 відповідач зазначив, що на дату звільнення зі служби 24.11.1989 право на пенсію відповідно до пункту Б статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» чоловік позивача взагалі не мав (а.с.19).

Колегія суддів звертає увагу, що чоловік позивача отримував пенсію за вислугу років на підставі рішення суду.

Так, постановою апеляційного суду Чернігівської області від 06.07.2006 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 05.05.2006 скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_2 задоволено. Визнано неправомірним рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 про відмову у призначенні пенсії та зобов`язано військовий комісаріат призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років з 11.01.2006 (а.с.22-23).

Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 04.04.2007 в порядку виконання постанови від 06.07.2006 апеляційного суду Чернігівської області про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років з 11.01.2006 замінено сторону у виконавчому провадженні з Чернігівського обласного військового комісаріату на Головне управління ПФУ Чернігівської області (а.с.24).

Незгода позивача з відмовою відповідача зумовила її звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 5 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон 1058) визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 1058 виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Згідно ч. 3 ст. 4 Закону № 1058 виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 8 вказаного Закону передбачено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1058 призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 10 Закону № 1058 передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Тобто, законом встановлено право вибору позивача одного з виду пенсій.

Статтею 36 Закону № 1058 встановлено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону.

Частиною третьою статті 45 Закону № 1058 встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

З вищенаведених норм Закону вбачається, що переведенням з одного виду пенсії на інший є саме зміна виду пенсії, однак, в даному випадку, має місце призначення пенсії по втраті годувальника відповідно до іншого закону - Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки чоловік позивача - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя отримував пенсію згідно з пунктом б статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на час звернення позивача до відповідача з відповідною заявою) пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Статтею 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні. Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" або є особами з інвалідністю.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії в разі втрати годувальника призначаються в таких розмірах:

а) членам сімей військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули (померли) внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях та підпільних організаціях і групах, визнаних такими законодавством України, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи участю у бойових діях у мирний час, які є непрацездатними та перебували на утриманні загиблого (померлого) годувальника (при цьому дітям та іншим особам, зазначеним в абзаці другому статті 30 цього Закону, незалежно від того, чи перебували вони на утриманні загиблого (померлого) годувальника), - 70 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї. Якщо на утриманні загиблого (померлого) годувальника перебували двоє і більше членів сім`ї, пенсія призначається у розмірі 90 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника, що розподіляється між ними рівними частками, але не менше ніж 40 процентів на кожного непрацездатного члена сім`ї. У таких самих розмірах, незалежно від причини смерті годувальника, обчислюються пенсії членам сімей померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей, до складу яких входять діти, які втратили обох батьків;

б) сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які померли внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби, - 30 процентів заробітку годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї.

При цьому статтею 37 даного Закону встановлено мінімальні розміри пенсій в разі втрати годувальника.

Так, пенсії в разі втрати годувальника, які призначаються членам сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, не можуть бути нижче двох визначених законом розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до статті 40 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсія в разі втрати годувальника встановлюється на весь період, протягом якого член сім`ї померлого вважається непрацездатним (стаття 30), а членам сім`ї, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", - довічно.

Згідно статті 48 цього Закону заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки. При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення.

Статтею 50 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що членам сімей осіб офіцерського складу, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби і військової служби за контрактом та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та пенсіонерів з їх числа, які набули право на пенсію після смерті годувальника, - з дня виникнення права на пенсію, а батькам або дружині (чоловікові), які набули право на пенсію у разі втрати годувальника, - з дня звернення за пенсією.

Так, позивачем заява про призначення пенсії була подана Головному управлінню Пенсійного фонду України в Чернігівській області 01.03.2018.

Тобто, право на призначення пенсії у позивача у зв`язку з втратою годувальника виникло з дати звернення з відповідною заявою до пенсійного органу 01.03.2018.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач діяв в порушення вимог чинного законодавства відмовляючи позивачу у призначенні пенсії по втраті годувальника, оскільки ні Законом № 1058, ні Законом №2262 не передбачено такої підстави для відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника, як необхідність того, що померлому годувальнику первісна пенсія має бути призначеною не на підставі рішення суду.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, шляхом визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо не призначення ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та за життя отримував пенсію згідно з пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» неправомірними та зобов`язання відповідача призначити позивачу, починаючи з 01.03.2018 пенсію по втраті годувальника чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Разом з тим, судом першої інстанції у резолютивній частині рішення було не чітко визначено на підставі якого саме Закону має бути призначено пенсію позивачу/переведено на інший вид пенсії.

Відтак, оскільки позивач звернулася саме до Головного управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та просила в позовній заяві призначити їй пенсію (не перевести її на інший вид пенсії в межах одного Закону) у розмірі не нижчому двох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, та у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що така має право на призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», то колегія суддів приходить до висновку, що позивач виявила бажання щодо призначення їй пенсії по втраті годувальника саме за Законом №2262.

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що третій абзац резолютивної частини рішення суду першої інстанції необхідно змінити, оскілки такий допускає неоднозначне трактування, так як позивач має право на переведення з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника в межах одного Закону - №1058, так і призначення пенсії по втраті годувальника за іншим, спеціальним, Законом - №2262.

У частині доводів апеляційної скарги про те, що визначення розміру пенсії є дискреційними повноваженнями органів Пенсійного фонду України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин/

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Разом з тим, статтею 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено мінімальні розміри пенсій в разі втрати годувальника. Так, пенсії в разі втрати годувальника, які призначаються членам сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, не можуть бути нижче двох визначених законом розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

З 1 січня 2018 року прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність становив 1373 гривні (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 7 грудня 2017 року № 2246-УІІІ).

Таким чином, постановивши судове рішення про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити позивачу, починаючи з 01 березня 2018 року пенсію по втраті годувальника чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі не нижчому двох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, суд виконав вимоги Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зазначивши мінімальний розмір такої пенсії, та жодним чином не визначав конкретний розмір пенсії передбаченої позивачу, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим.

Щодо позовної вимоги «без встановлення будь-якого строку та обмеження у часі», колегія суддів зазначає, що така є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає, оскільки обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

При цьому, суд звертає увагу на те, що права позивача на час розгляду даної справи судом першої інстанції не порушені, оскільки позивачу пенсія по втраті годувальника ще не призначена, а суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Однак, разом з тим, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, а тому резолютивну частину рішення суду першої інстанції слід змінити, відповідно до висновків суду, зазначених вище.

Частиною 2 статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який відповідачем в даному випадку не виконаний.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції по суті правильно вирішив спірні правовідносини, однак у резолютивній частині рішення не зазначив, відповідно до якого закону має бути призначена пенсія позивачу у зв`язку з втратою годувальника, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини в наступній редакції:

«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 , починаючи з 01.03.2018 пенсію по втраті годувальника чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», у розмірі не нижчому двох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність».

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Ю.Ключкович

Судді О.О. Беспалов

Є.О. Сорочко