Справа № 826/5157/17
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5157/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Григорович П.О. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної фіскальної служби України, Гадяцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» до Державної фіскальної служби України, треті особи: Гадяцька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, Головне управління Державної фіскальної служби у Полтавській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» звернулося до суду із адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, треті особи: Гадяцька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, Головне управління Державної фіскальної служби у Полтавській області в якому просило:

1. Визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України (далі по тексту - ДФС України) у неприйнятті рішення про розстрочення грошових зобов'язань чи відмови у наданні розстрочення у строк, передбачений законодавством України за заявами ПАТ «Укргазвидобування» до:

- Зіньківського відділення Гадяцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області із заявою (супровідний лист №42-011- 480 від 19.01.2017р.) про розстрочення грошових зобов'язань за грудень 2016 року з:

рентної плати за користування надрами для видобування нафти у сумі 111 733,88 грн., строк якої ще не настав, на строк 11 місяців з періодами сплати рівними частинами;

рентної плати за користування надрами для видобування природного газу у сумі 75 167 319,01 грн, строк якої ще не настав, на строк 11 місяців з періодами сплати рівними частинами;

рентної плати за користування надрами для видобування газового конденсату у сумі 5 030 082,55 грн строк якої ще не настав, на строк 11 місяців з періодами сплати рівними частинами.

- Гадядької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області із заявою (супровідний лист №42-011-483 від 19.01.2017 року) про розстрочення грошових зобов'язань за грудень 2016 року з:

рентної плати за користування надрами для видобування нафти у сумі 12 272 104,93 грн., строк якої ще не настав, на строк 11 місяців з періодами сплати рівними частинами;

рентної плати за користування надрами для видобування природного газу у сумі 264 441 932,64 грн. строк якої ще не настав, на строк 11 місяців з періодами сплати рівними частинами;

рентної плати за користування надрами для видобування газового конденсату у сумі 27 532 539,10 грн. строк якої ще не настав, на строк 11 місяців з періодами сплати рівними частинами.

2. Визнати протиправною відмову ДФС України у прийнятті рішень про надання розстрочення за заявами ПАТ «Укргазвидобування».

3. Зобов'язати ДФС України прийняти рішення про надання розстрочення за заявами ПАТ «Укргазвидобування».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2018 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач та треті особи подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 19.01.2017 року ПАТ «Укргазвидобування», керуючись ст. 100 Податкового кодексу України звернулося до:

1. Зіньківського відділення Гадяцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області із заявою (супровідний лист №42-011- 480 від 19.01.2017 року) про розстрочення грошових зобов'язань за грудень 2016 року з:

- рентної плати за користування надрами для видобування нафти у сумі 111 733,88 грн., строк якої ще не настав, на строк 11 місяців з періодами сплати рівними частинами;

- рентної плати за користування надрами для видобування природного газу у сумі 75 167 319,01 грн, строк якої ще не настав, на строк 11 місяців з періодами сплати рівними частинами;

- рентної плати за користування надрами для видобування газового конденсату у сумі 5 030 082,55 грн строк якої ще не настав, на строк 11 місяців з періодами сплати рівними частинами.

2. Гадядької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області із заявою (супровідний лист №42-011-483 від 19.01.2017 року) про розстрочення грошових зобов'язань за грудень 2016 року з:

- рентної плати за користування надрами для видобування нафти у сумі 12 272 104,93 грн., строк якої ще не настав, на строк 11 місяців з періодами сплати рівними частинами;

- рентної плати за користування надрами для видобування природного газу у сумі 264 441 932,64 грн. строк якої ще не настав, на строк 11 місяців з періодами сплати рівними частинами;

- рентної плати за користування надрами для видобування газового конденсату у сумі 27 532 539,10 грн. строк якої ще не настав, на строк 11 місяців з періодами сплати рівними частинами.

Крім того, ПАТ «Укргазвидобування» повідомило про необхідність отримання розстрочення наведених вище грошових зобов'язань Головне управління ДФС у Полтавській області листом № 42-011-471 від 19.01.2017 року та ДФС України листом № 42-011-470 від 19.01.2017 року.

27.03.2017 року позивачем отримано лист ДФС України від 21.03.2017 № 6844/7/99-99-17-04-17, в якому зазначено про те, що оскільки за даними інформаційної системи органів ДФС грошові зобов'язання платником сплачені в повному обсязі, порушене питання щодо розстрочення сплати грошових зобов'язань втратило чинність.

Вважаючи протиправною бездіяльність відпоідача, яка виразилася у неприйнятті рішення про розстрочення грошових зобов'язань чи відмови у наданні розстрочення у строк, відмову ДФС України у прийнятті рішень про надання розстрочення за заявами ПАТ «Укргазвидобування» протиправною, а свої права та законні інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу в прийнятті рішень про надання розстрочення сплати грошових зобов'язань за заявами позивача, що суперечить нормам чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі по тексту ПК України) та Порядком розстрочення (відстрочення) грошових зобов'язань (податкового боргу) платників податків, затверджений Наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.10.2013 № 574 (далі по тексту - Порядок №574).

Згідно пп. 20.1.29 п. 20.1 ст. 20 ПК України, контролюючі органи мають право приймати рішення про розстрочення та відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу, а також про списання безнадійного податкового боргу у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до п. 100.1 ст. 100 ПК України, розстроченням, відстроченням грошових зобов'язань або податкового боргу є перенесення строків сплати платником податків його грошових зобов'язань або податкового боргу під проценти, розмір яких дорівнює розміру 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на день прийняття контролюючим органом рішення про розстрочення, відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу. Якщо до складу розстроченої (відстроченої) суми входить пеня, то для розрахунку процентів береться сума за вирахуванням суми пені.

Пунктом 100.2 ст. 100 ПК України передбачено, що платник податків має право звернутись до контролюючого органу із заявою про розстрочення та відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу. Платник податків, який звертається до контролюючого органу із заявою про розстрочення, відстрочення грошових зобов'язань, вважається таким, що узгодив суму такого грошового зобов'язання.

Згідно з п. 100.4 ст. 100 ПК України підставою для розстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу платника податків є надання ним достатніх доказів існування обставин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, що свідчать про наявність загрози виникнення або накопичення податкового боргу такого платника податків, а також економічного обґрунтування, яке свідчить про можливість погашення грошових зобов'язань та податкового боргу та/або збільшення податкових надходжень до відповідного бюджету внаслідок застосування режиму розстрочення, протягом якого відбудуться зміни політики управління виробництвом чи збутом такого платника податків.

Відповідно до п. 100.13 ст. 100 ПК України, порядок розстрочення та відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу платника податків встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Пунктом 2.1. Порядку № 574 передбачено, що розстрочення (відстрочення) грошових зобов'язань (податкового боргу) можуть надавати в межах повноважень за кожним окремим випадком:

- Міністерство доходів і зборів України - без обмежень суми;

- головні управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві, Севастополі та Міжрегіональне головне управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників - на суму не більше 3 млн гривень;

- державні податкові інспекції, спеціалізовані державні податкові інспекції - на суму не більше 300 тис. гривень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 pоку № 160 було утворено ДФС, як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.

Відповідно до п. 1 Положення про ДФС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. № 236, Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

За змістом п.3.1. Положення №574 для розстрочення (відстрочення) грошових зобов'язань (податкового боргу) платник податків звертається до органу доходів і зборів за місцем свого обліку або за місцем обліку такого грошового зобов'язання (податкового боргу) з письмовою заявою (додаток 1).

Згідно пункту 3.2 Розділу III Порядку, за результатами розгляду керівник (заступник керівника) органу доходів і зборів протягом 30 календарних днів з дати подання заяви:

- приймає рішення про розстрочення (відстрочення) грошових зобов'язань (податкового боргу), яке оформляється на бланку відповідного органу доходів і зборів (додаток 2);

- відмовляє платнику в розстроченні (відстроченні) у письмовій формі за відсутності підстав, наведених у пункті 3.1 цього розділу, та при недотриманні обов'язкових вимог, визначених цим Порядком.

При цьому, п. 3.2 Порядку визначено, що у разі якщо рішення про розстрочення (відстрочення) приймається органом доходів і зборів вищого рівня, орган доходів і зборів за місцем обліку платника податків або за місцем обліку його грошових зобов'язань (податкового боргу) протягом 10 календарних днів розглядає заяву платника, здійснює аналіз його фінансового стану та формує відповідний висновок про можливість надання розстрочення (відстрочення), який разом з копіями документів, доданих платником до заяви, надсилає на адресу органу доходів і зборів вищого рівня. У такому самому порядку здійснюється розгляд заяви платника податків у випадку, якщо рішення приймається Міністерством доходів і зборів України. При цьому Міністерством доходів і зборів України рішення приймається протягом 10 календарних днів.

Тобто, рішення про розстрочення або про відмову в розстроченні грошових зобов'язань за заявами ПАТ «Укргазвидобування» від 19.01.2017 року, які були отримані контролюючим органом 23.01.2017 року, мало бути прийняте керівником (його заступником чи уповноваженою особою) ДФС України протягом 30 календарних днів із дати подання вказаних заяв, тобто до 21.02.2017 року включно.

Проте, всупереч вищевказаним правовим нормам, ДФС України, у встановлений строк, не прийняла, ані рішення про розстрочення (відстрочення) грошових зобов'язань, ані рішення про відмову в розстроченні.

21.03.2017 року, тобто більш ніж через місяць після граничної дати на прийняття рішення, ДФС України було складено лист від 21.03.2017 року №6844/7/99-99-17-04-17 про втрату актуальності щодо вирішення питання про розстрочення сплати грошових зобов'язань ПАТ «Укргазвидобування».

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність, в рамках спірних правовідносин, протиправної бездіяльності ДФС України, що полягає у неприйнятті рішення про розстрочення грошових зобов'язань чи відмови у наданні розстрочення у передбачений строк за заявами ПАТ «Укргазвидобування», є обґрунтованим та відповідає правовим нормам податковго законодавства.

Отже, колегія суддів апеляцйної інстанції доходить висновку, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною відмови ДФС України у прийнятті рішень про надання розстрочення за заявами ПАТ «Укргазвидобування», суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.2 Порядку № 574, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, наділений компетенцією на прийняття одного з двох можливих рішень за результатами розгляду заяви платника податків про розстрочення сплати грошових зобов'язань, а саме:

1) або прийняття рішення про власне розстрочення сплати грошових зобов'язань;

2) або про відмову в розстроченні сплати грошових зобов'язань.

Тобто, зазначений в п. 3.2 Порядку № 574, перелік є вичерпним і не підлягає широкому тлаумаченню, або альтернативній поведінці контролюючого органу.

При цьому, виключно рішення про розстрочення грошових зобов'язань має відповідати формі, визначеній в Додатку 2 до Порядку №574. Окремої обов'язкової форми для рішення про відмову в розстроченні грошових зобов'язань, Порядком № 574 не передбачено, з урахуванням чого таке рішення приймається контролюючим органом в довільній формі.

Враховуючи те, що лист ДФС України від 21.03.2017 року № 6844/7/99-99-17-04-17 не містить в собі інформації про надання позивачу розстрочення сплати грошових зобов'язань, не відповідає формі Додатку 2 до Порядку №574, та містить в собі лише думку в.о. Голови ДФС Продан М.В. про втрату актуальності питанням щодо розстрочення грошових зобов'язань позивача, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку про те, що даний лист фактично є відмовою суб'єкта владних повноважень в наданні розстрочення сплати грошових зобов'язань.

У свою чергу, відповідно до п. 3.1 Розділу III Порядку № 574, для розстрочення (відстрочення) грошових зобов'язань (податкового боргу) платник податків звертається до органу доходів і зборів за місцем свого обліку або за місцем обліку такого грошового зобов'язання (податкового боргу) з письмовою заявою (додаток 1), в якій зазначаються суми податків, зборів, штрафних (фінансових) санкцій (штрафів), пені, сплату яких платник податків просить розстрочити (відстрочити), а також строк розстрочення (відстрочення) та періоди сплати. При цьому окремо зазначаються суми, строк сплати яких ще не настав, а також строк сплати яких вже минув.

До заяви додається економічне обґрунтування, яке складається з:

- переліку обставин, що свідчать про наявність загрози виникнення або накопичення податкового боргу, і доказів існування таких обставин;

- аналізу фінансового стану;

- графіка погашення розстрочених (відстрочених) сум;

- розрахунків прогнозних доходів платника, що гарантують виконання графіка погашення.

Підставою для розстрочення грошових зобов'язань (податкового боргу) платника податків є надання ним достатніх доказів існування обставин, що свідчать про наявність загрози виникнення або накопичення податкового боргу такого платника податків, перелік яких визначено постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010 року № 1235 «Про затвердження переліку обставин, що свідчать про наявність загрози виникнення або накопичення податкового боргу, і доказів існування таких обставин», а також економічного обґрунтування, яке свідчить про можливість погашення грошових зобов'язань (податкового боргу) та/або збільшення податкових надходжень до відповідного бюджету внаслідок застосування режиму розстрочення, протягом якого відбудуться зміни політики управління виробництвом чи збутом такого платника податків.

Як зазначає позивач, підставою для звернення з заявами про розстрочення сплати грошових зобов'язань, у останнього була загроза виникнення неплатоспроможності заявника в разі своєчасної та в повному обсязі сплати ним грошового зобов'язання або погашення податкового боргу в повному обсязі (п. 2 розділу 1 переліку обставин, що свідчать про наявність загрози виникнення або накопичення податкового боргу, затвердженого постановою КМУ №1235).

В якості доказу зазначених обставин, позивачем додано до заяв копії форми 1 - Баланс за 9 місяців 2016 року, копію форми 2 - Звіт про фінансові результати за 9 місяців 2016 року та аналіз фінансового стану підприємства.

Разом з тим, контролюючим органом не було прийнято відповідного рішення, яке передбачене нормами податкового законодавства про розстрочення грошових зобов'язань чи відмову в наданні розстрочення у строк, передбачений законодавством України.

Пунктом 3.2. Порядку №574 встановлено, що за результатами розгляду керівник органу доходів і зборів відмовляє платнику в розстроченні (відстроченні) у письмовій формі за відсутності підстав, наведених у пункті 3.1 цього розділу, та при недотриманні обов'язкових вимог, визначених цим Порядком.

Між тим, у листі від 21.03.2017 року №6844/7/99-99-17-04-17 податковий орган, не навів жодних правових підстав для відмови у наданні розстрочення грошових зобов'язань позивачу, які були б передбачені чинним податковим законодавством, зокрема ПК України та Порядком № 574.

Згідно з п. 100.11 ПК України, розстрочення, відстрочення грошового зобов'язання чи податкового боргу надається окремо за кожним податком і збором.

Якщо сума грошового зобов'язання чи податкового боргу, заявлена до розстрочення, відстрочення, становить 1 мільйон гривень і більше, розстрочення, відстрочення надається лише за умови:

- передачі у податкову заставу майна платника податків, балансова вартість якого дорівнює або перевищує заявлену до розстрочення, відстрочення суму грошового зобов'язання, - у разі розстрочення, відстрочення грошових зобов'язань;

- перебування у податковій заставі майна платника податків, балансова вартість якого дорівнює або перевищує заявлену до розстрочення, відстрочення суму податкового боргу, - у разі розстрочення, відстрочення податкового боргу.

Строки сплати розстрочених, відстрочених сум або їх частки можуть бути перенесені шляхом прийняття окремого рішення та внесення відповідних змін до договорів розстрочення, відстрочення.

На виконання зазначеної податкової норми, 30.01.2017 року ПАТ «Укргазвидобування» було надано майно (в податкову заставу) під розстрочення податкових зобов'язань за грудень 2016 року:

- Гадяцькій ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області на суму 409 294 734,44 грн. (лист від 27.01.2017 року №42-011-781);

- Зіньківському відділенню Гадяцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області на суму 80 577 925,32 грн. (лист від 27.01.2017 року №42-011-779);

Отже, 19.01.2017 року ПАТ «Укргазвидобування» було подано вищевказані заяви про розстрочення грошових зобов'язань, відповідно до вимог ст. 100 ПК України та п. 3.1 Порядку №574, та додано необхідні документи для прийняття рішення про розстрочення грошових зобов'язань.

Проте, контролюючим органом виключно з підстав «втрати питанням актуальності», внаслідок сплати позивачем грошових зобов'язань, вказані документи не були прийняті до уваги та не були оцінені на предмет їх відповідності зазначеним вище вимогам ПК України та Порядку №574, що в свою чергу не відповідає нормам чинного законодавства.

Не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції посилання апелянтів на те, що прийняття рішення про розстрочення грошових зобов'язань, які є погашеними, не передбачено нормами податкового законодавства, адже прийняття рішення про розстрочення грошових зобов'язань ставиться в залежність виключно від наявності підстав, визначених п.3.1 Порядку №574, а не від наявності факту справи боргу.

При цьому, посадовою особою контролюючого органу, відповідальною за складення заперечень та пояснень, не прийнято до уваги те, що подання заяви про розстрочення (відстрочення) грошових зобов'язань (податкового боргу) не припиняє сплату платником податку грошового зобов'язання (податкового боргу) до дня прийняття рішення про розстрочення (відстрочення) (п.1.8 Порядку), внаслідок чого, навіть у випадку сплати заявником податкових зобов'язань, втім з порушенням строків такої сплати, за умови прийняття рішення про розстрочення сплати грошових зобов'язань в порядку та у строки, визначені вказаними вище нормами, штрафні санкцій до суб'єкта господарювання за порушення строків сплати грошових зобов'язань, застосовані не будуть.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що ДФС України протиправно відмовлено позивачу у прийнятті рішень про надання розстрочення сплати грошових зобов'язань за заявами останнього, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язати ДФС України прийняти рішення про надання розстрочення за заявами ПАТ «Укргазвидобування», колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

В даному випадку, зазначені позовні вимоги є передчасним втручанням в дискреційні повноваження податкового органу, адже останнім не виконано вимог п.3.1 Порядку в частині прийняття обґрунтованого рішення щодо розстрочення або відмови в розстроченні грошових зобов'язань за наслідками подання позивачем відповідних заяв з доданими до них документами.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені ст. 245 КАС України. Відповідно до п. 4 ч.2 цієї норми у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Проте, такий спосіб захисту може бути застосований лише тоді, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом. У випадку, коли суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати норми закону, які відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії, з урахуванням встановлених судом обставин.

Таким чином, позовна вимога про зобов'язання ДФС України прийняти рішення про надання розстрочення за заявами ПАТ «Укргазвидобування», не підлягає задоволенню, оскільки законодавством не визначено право адміністративного суду переймати на себе функції та повноваження інших органів державної влади, які реалізуються відповідними суб'єктами владних повноважень в межах закону на власний розсуд (дискреційні повноваження), без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб'єктами.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що для повного захисту прав позивача існує необхідність зобов'язання ДФС України повторно розглянути заяви позивача про надання розстрочення грошових зобов'язань та прийняти рішення, відповідно до п.3.1 Порядку №574.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму N 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб'єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб'єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб'єкта, визначених законом.

При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб'єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб'єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає суду підстави для висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянтів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційних скаргах, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної фіскальної служби України, Гадяцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.