Справа № 815/6557/15
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2019 року

Київ

справа №815/6557/15

провадження №К/9901/20244/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 815/6557/15

за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про визнання бездіяльності в частині відмови у нарахуванні заробітної плати протиправною та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Прокуратури Одеської області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року, прийняту у складі головуючого судді Бойко О. Я., та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого - Танасогло Т. М., суддів: Федусика А. Г., Яковлєва О. В.

І. Суть спору

1. У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Одеської області, в якому просив:

1.1. визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

1.2. стягнути з Прокуратури Одеської області на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу за періоди: з 05 грудня 2006 року по 17 червня 2007 року, який виник у зв'язку з затримкою виконання постанови Приморського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2006 року; з 13 травня 2008 року по 17 лютого 2009 року, який виник під час дії наказу заступника прокурора Одеської області № 521 від 12 травня 2008 року.

2. В мотивування позову зазначає, що за наслідками незаконного звільнення Приморський районний суд міста Одеси постановою від 04 грудня 2006 року у справі № 2а-1925/06, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2007 року (№ 22а-475/07), поновив ОСОБА_1 в органах прокуратури.

2.1. Позивач вказує, що його поновлено на посаді згідно з наказом Прокуратури Одеської області № 213 від 18 червня 2007 року, тобто після відкриття виконавчого провадження.

2.2. Однак, Вищий адміністративний суд України ухвалою від 16 квітня 2008 року постанову Приморського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2007 року скасував, а справу повернув на новий розгляд.

2.3. Позивач стверджує, що, не дочекавшись остаточного рішення, 12 травня 2008 року заступник Генерального прокурора України - прокурор Одеської області видав наказ № 521 про визнання наказу заступника Генерального прокурора України - прокурора Одеської області № 213 від 18 червня 2007 року таким, що втратив чинність, внаслідок чого позивача звільнено із займаної посади.

2.4. Не погодившись з ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 квітня 2008 року, позивач звернувся до Верховного Суду України зі скаргою про перегляд ухвали касаційної інстанції, за результатами розгляду якої Верховний Суд України постановою від 24 грудня 2008 року ухвалу Вищого адміністративного суду України від 16 квітня 2008 року скасував, а постанову Приморського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2007 року залишив в силі.

2.5. На виконання наведеного судового рішення відповідачем видано наказ № 112-к від 18 лютого 2009 року, яким скасовано наказ заступника Генерального прокурора України - прокурора Одеської області № 521 від 12 травня 2008 року та поновлено позивача на службі в органах прокуратури на посаді начальника слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області.

2.6. Позивач стверджує, що після остаточного поновлення його на службі він двічі звертався із заявою про виплату заробітної плати, однак за періоди з 05 грудня 2006 року по 17 червня 2007 року та з 13 травня 2008 року по 17 лютого 2009 року заробітна плата не виплачена.

2.5. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернувсь до суду з вимогою про стягнення заробітної плати.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

3. Наказом Прокуратури Одеської області від 13 квітня 2006 року № 119 звільнено ОСОБА_3 з посади начальника слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області та з органів прокуратури.

4. 04 грудня 2006 року Приморський районний суд міста Одеси постановою визнав наказ від 13 квітня 2006 року № 119 незаконним та поновив позивача на займаній посаді з 13 квітня 2006 року, стягнувши з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14488,00 гривень.

5. За наслідками апеляційного розгляду наведеної справи 06 березня 2007 року Апеляційний суд Одеської області постановив ухвалу, якою рішення суду першої інстанції від 04 грудня 2006 року залишив без змін.

6. 18 червня 2007 року відповідачем видано наказ № 213, яким поновлено ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді начальника слідчого відділу слідчого управління з 13 квітня 2006 року.

7. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 квітня 2008 року постанову Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2007 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

8. Відповідно до наказу Прокуратури Одеської області № 521 від 12 травня 2008 року втратив чинність наказ від 18 червня 2007 року № 213 про поновлення старшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаді начальника слідчого відділу слідчого управління Прокуратури Одеської області.

9. Постановою Верховного Суду України від 24 грудня 2008 року ухвалу Вищого адміністративного суду України від 16 квітня 2008 року скасовано, а постанову Приморського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2007 року залишено в силі.

10. 18 лютого 2009 року відповідачем видано наказ № 112к, яким скасовано наказ прокурора Одеської області № 521 від 12 травня 2008 року стосовно старшого радника юстиції ОСОБА_1

11. За наслідками розгляду заяв позивача від 25 грудня 2008 року, від 21 квітня 2009 року та від 24 серпня 2015 року щодо виплати йому заробітної плати за час вимушеного прогулу, Прокуратурою Одеської області надіслано позивачу лист № 11-9646-15 від 11 вересня 2015 року, в якому повідомлено про те, що наказами прокурора Одеської області № 213 від 18 червня 2007 року, №112к від 18 лютого 2009 року рішення суду щодо поновлення позивача на роботі, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2006 року по 04 грудня 2006 року у сумі 14488,00 грн. відповідачем виконані у повному обсязі.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

12. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року, позовні вимоги задоволено.

12.1. Визнано протиправною бездіяльність Прокуратури Одеської області в частині відмови у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 та стягнуто з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за періоди:

з 05 грудня 2006 року по 17 червня 2007 року, який виник у зв'язку із затримкою виконання постанови Приморського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2006 року у розмірі 11034,13 гривень;

з 13 травня 2008 року по 17 лютого 2009 року, який виник під час дії наказу заступника прокурора Одеської області № 521 від 12 травня 2008 року у розмірі 64056,72 грн. у загальній сумі 75090,85 гривень.

13. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що періоди вимушеного прогулу, за які позивач просить стягнути середній заробіток, пов'язані із фактом незаконного звільнення ОСОБА_1 з посади начальника слідчого відділу слідчого управління Прокуратури Одеської області, який був встановлений постановою Приморського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2006 року, яка набрала законної сили, а тому ОСОБА_1 має законне право на виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

14. Зазначена позиція була підтримана й Одеським апеляційним адміністративним судом, який переглянув постанову суду першої інстанції.

IV. Касаційне оскарження

15. У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким відмовити в позові.

16. Свою касаційну скаргу мотивує неврахуванням судами попередніх інстанцій під час стягнення суми середнього заробітку за затримку виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2006 року того, що вказане судове рішення набрало законної сили лише після перегляду його в апеляційному порядку, тобто з 06 березня 2007 року, що свідчить про передчасність стягнення грошових коштів за період з 05 грудня 2006 року по 17 червня 2007 року. Безпідставними також відповідач вважає висновки судів попередніх інстанцій щодо стягнення суми середнього заробітку за період з 13 травня 2008 року по 17 лютого 2009 року, оскільки на момент скасування наказу про поновлення позивача на посаді, а саме 12 травня 2008 року, була чинна ухвала Вищого адміністративного суду України від 16 квітня 2008 року про скасування судових рішень у справі № 2а-1925/06, що виключає протиправність дій відповідача, а також обов'язок у Прокуратури Одеської області щодо нарахування позивачу заробітної плати з 12 травня 2008 року за скасованими судовими рішеннями.

17. В свою чергу позивач у своєму запереченні вказує на безпідставність касаційної скарги і просить залишити її без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

18. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

19. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

20. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

22. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

23. Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України "Про прокуратуру".

24. Згідно з частиною шостою статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

25. Приписами статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) обумовлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

26. За правилами частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

27. Статтею 236 КЗпП України установлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

28. Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

29. Частиною другою статті 257 зазначеного Кодексу в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

30. При цьому пунктом 3 частини першої статті 256 цього ж Кодексу, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

31. Аналогічні положення містяться у статтях 371, 372 КАС України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

VI. Позиція Верховного Суду

32. З матеріалів справ вбачається, що ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури на посаді начальника слідчого відділу слідчого управління Прокуратури Одеської області.

33. Так, правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України "Про прокуратуру".

34. Зі змісту позовних вимог слідує, що позивач просить визнати протиправною бездіяльність Прокуратури Одеської області в частині відмови у нарахуванні та виплаті позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 05 грудня 2006 року по 17 червня 2007 року, який виник у зв'язку із затримкою виконання постанови Приморського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2006 року та у період з 13 травня 2008 року по 17 лютого 2009 року, який виник під час дії наказу заступника прокурора Одеської області № 521 від 12 травня 2008 року, відповідно до якого втратив чинність наказ № 213 від 18 червня 2007 року про поновлення старшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаді начальника слідчого відділу слідчого управління Прокуратури Одеської області.

35. У разі якщо спеціальним законом не врегульовано певні правовідносини, згідно із частиною шостою статті 7 КАС України суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

36. Правовими нормами КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

37. З матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2006 року Приморський районний суд міста Одеси постановою у справі № 2а-1925/06 визнав наказ від 13 квітня 2006 року № 119 незаконним та поновив позивача на займаній посаді з 13 квітня 2006 року, стягнувши з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14488,00 гривень.

38. В своїй касаційній скарзі відповідач наголошує, що вказане судове рішення набрало законної сили лише після перегляду його в апеляційному порядку, тобто 06 березня 2007 року.

39. Однак, приписами пункту 3 частини першої статті 256 КАС України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин обумовлено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

40. Верховний Суд звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином проінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

41. Отже, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов'язок щодо його виконання.

42. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

43. Натомість, як установили суди та зазначено вище, станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі Прокуратура Одеської області не виконала судове рішення у справі № 2а-1925/06 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

44. За таких обставин Верховний Суд вважає правильними висновки судів щодо наявності підстав для стягнення із згаданого відповідача середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі.

45. Так, щодо вимушеного прогулу за період 05 грудня 2006 року по 17 червня 2007 року суди попередніх інстанцій правомірно взяли до уваги довідку прокуратури від 12 липня 2017 року № 18-52-17 вих., в якій зазначено, що розрахункова середня місячна заробітна плата позивача згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 перед настанням події 05 грудня 2006 року складає 1811,00 грн., а відтак сума стягнення середнього заробітку за вказаний період 131 робочий день складає 11034,13 гривень.

46. Також судами попередніх інстанцій правомірно взято до уваги довідку прокуратури від 21 грудня 2015 року № 346 щодо вимушеного прогулу за період з 13 травня 2008 року по 17 лютого 2009 року, в якій зазначено, що розрахункова середня місячна заробітна плата позивача згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 перед настанням події 13 травня 2008 року складає 6372,99 грн., а середньоденна заробітна плата складає 326,82 гривень. Таким чином,суди дійшли правомірного висновку про стягнення середнього заробітку за вказаний період 196 робочих днів у розмірі 64056,72 гривень.

47. З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

48. Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

49. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

VII. Судові витрати

50. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу Прокуратури Одеської області залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець