Справа № ЗД/1340/40/18
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/3804/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Сапіга В.П.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

позивач (заявник), представник ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року з питань забезпечення позову у справі № ЗД/1340/40/18 (головуючий суддя Гулик А.Г., м.Львів, ухвала постановлена у письмову провадженні) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про забезпечення позову,

В С ТА Н О В И В:

08 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Львівського окружного адміністративного суду з заявою, в якій просила про забезпечення позову, шляхом зупинення дії розродження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 25 жовтня 2018 року №355 «Про затвердження акту оцінки стану зелених насаджень на території Галицького району м.Львові», в частині, що стосується дерева «верба» на вул. Гоголя. 13, у м.Львові.

В обґрунтування вимог заяви ОСОБА_1 покликалась на те, що у випадку невжиття судом першої інстанції судом заходів забезпечення позову, дерево «верба» на вул. Гоголя, 13, у м.Львові буде зрізане, а отже захист прав та інтересів ОСОБА_1 буде неможливим.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

Приймаючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені у заяві потребують перевірки в ході розгляду прави по суті. Також суд зазначив, шо заявник не навів очевидних ознак протиправності розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 25 жовтня 2018 року №355 «Про затвердження акту оцінки стану зелених насаджень на території Галицького району м.Львові», в частині, що стосується дерева «верба» на вул. Гоголя. 13, у м.Львові.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове, яким заяву про забезпечення задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 покликається на те, що при прийнятті оскарженої ухвали судом першої інстанції не враховано норми статті 144 Конституції України та статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до яких рішення (акти) органів місцевого самоврядування, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. На переконання апелянта неврахування судом першої інстанції цих норм матеріального права не дало можливості суду зробити висновок, що обов'язковість виконання оскаржуваного розпорядження Галицької районної адміністрації від 25.10.2018р. №355 «Про затвердження акту оцінки стану зелених насаджень на території Галицького району» в частині, що стосується дерева «верба» за адресою вул. Гоголя, 13 обумовлює реальність виникнення загрози видалення цього дерева.

Як стверджує апелянт, видалення дерева до моменту закінчення розгляду справи по суті позбавляє змісту такого судового процесу, та унеможливить захист її прав та інтересів.

Крім того, апелянт покликається на необґрунтоване відхилення доводів щодо невідповідності результатів обстеження викладених у Акті №15 (в частині, що стосується дерева «верба» на вул. Гоголя, 13), затвердженого розпорядженням Галицької районної адміністрації від 20 жовтня 2018 року №355 та «Наукового заключення щодо обстеження дерева «Верба біла», виконаного науковцями Національного лісотехнічного університету України.

Зважаючи на наведене ОСОБА_1 просить суд задовольнити вимоги апеляційної скарги.

Інші учасники в судове засідання не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Апелянт та її представник в судовому засідання вимоги скарги підтримують, просить її задовольнити.

Представник Галицької районної адміністрації Львівської міської ради проти доводів скарги заперечує, вважає оскаржену ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, відтак просить у задоволенні скарги відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо задоволення та надав пояснення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, зважаючи на наступні підстави.

Можливі ситуації, коли зволікання з вирішенням адміністративної справи може завдати непоправної шкоди позивачеві. У зв'язку з цим у адміністративному процесуальному законодавстві існує інститут забезпечення позову, що дає можливість суду до прийняття рішення у справі вжити заходів щодо забезпечення позовних вимог, зокрема, якщо внаслідок невжиття цих заходів захист прав особи стане утрудненим або неможливим.

Інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Забезпечення позову є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в адміністративному судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для особи рішення.

Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статтями 150, 151 КАС України, які закріплюють підстави забезпечення позову, а також види забезпечення позову в адміністративному процесі.

Відповідно до ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

З цього приводу свої роз'яснення надав Пленум Вищого адміністративного суду України у Постанові № 2 від 06 березня 2008 року «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ». Згідно абзацу другого пункту 17 цієї Постанови в ухвалі про забезпечення позову суд, при розгляді клопотання про забезпечення позову, повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з передбачених ст.150 КАС України обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти; врахувати пов'язаність заходів щодо забезпечення позову з його предметом, співмірність таких заходів заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам.

При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом, ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову, а також запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до пунктів 1,2,4 частини першої статті 151 КАС позов може бути забезпечено зупиненням дії індивідуального акта або нормативно - правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Згідно з частиною другою статті 151 КАС суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Позивач покликається на те, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди її правам, та інтересам, а також, у разі виконання рішення відповідача - не можливість їх адекватного захисту та відновлення. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи позиція позивача щодо необхідності забезпечення позову ґрунтується на невідповідності висновків двох різних актів щодо обстеження дерева «верба» на вул. Гоголя. 13, у м.Львові. Такі доводи на переконання апеляційного суду підлягають перевірці та оцінці в ході судового розгляду, оскільки по суті відображають адміністративно правовий інтерес кожного із учасників адміністративної справи та становлять фактичні обставини, що підлягають доказуванню у справі для її правильного вирішення.

Крім того, зі змісту поданої позивачем заяви про забезпечення позову колегією суддів також не встановлено жодних обставин, які свідчили б про очевидну протиправність дій органу місцевого самоврядування.

Покликання скаржника у апеляційній скарзі на норми статті 144 Конституції України та статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» суд вважає також недостатніми для обґрунтування необхідності вжиття забезпечення позову з огляду на те, що ці норми покликані гарантувати функціонування органів місцевого самоврядування в частині обов'язковості їх рішень, та є частиною їх правового статусу.

Крім того, зважаючи на встановлені процесуальним законом межі апеляційного перегляду, докази подані апелянтом та її представником на стадії апеляційного розгляду не можуть бути взяті до уваги з огляду на те, що вони не досліджувались судом першої інстанції при прийнятті оскарженої ухвали, та стороною не подавались.

Відповідно до частини першої статті другої Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 139, 150, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року з питань забезпечення позову у справі № ЗД/1340/40/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
В. П. Сапіга
Повне судове рішення складено 29 січня 2019 року.