Справа № 2540/2887/18
Суддя: Ісаєнко Юлія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2540/2887/18 Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Мельничука В.П., Земляної Г.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 у справі за адміністративним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу № Ф-2076-17 від 13.03.2018 на суму 37122,94 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 позов задоволено.

Вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області № Ф-2076-17 від 13.03.2018 скасовано.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтом подано апеляційну скаргу з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи апелянта обґрунтовані тим, що Порядок № 435 не передбачає можливість подання «скасовуючого» або «уточнюючого» Звіту фізичною особою - підприємцем за себе, а відтак вимога про сплату боргу є законною та обґрунтованою.

Справа розглянута у порядку письмового провадження відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного внеску 2 групи.

09.01.2018 позивач подав до контролюючого органу Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік за формою Д 5, в якому помісячно визначив базу нарахування єдиного внеску та відповідно суму єдиного внеску, що підлягає сплаті до бюджету.

В подальшому, 19.03.2018 позивачем подано скасовуючий звіт (додаток 4) для виправлення помилки, а 26.04.2018 подана заява про проведення перевірки нарахування єдиного соціального внеску.

Листом від 24.04.2018 № 688/ФОП/25-01-13-03-38 ГУ ДФС у Чернігівській області залишило лист позивача від 19.03.2018 без виконання з підстав, що ФОП ОСОБА_2. самостійно визначено суму внеску у звіті.

13.03.2018 Головним управлінням Державної фіскальної служби у Чернігівській області сформовано та надіслано позивачу вимогу про сплату боргу з єдиного внеску № Ф-2076-17 в сумі 37122,94 грн.

Вважаючи зазначену вимогу протиправною позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що помилка, допущена у звітах з єдиного внеску, не є правопорушенням у розумінні п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону україни «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI, оскільки визначена позивачем сума грошового зобов'язання (з урахуванням виявленої помилки) перерахована до бюджету у визначений Законом строк та у повному обсязі, що свідчить про неправомірність вимоги податкового органу.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Положеннями ч. 3 п. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до статті 6, пункту 9-5 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та підпункту 5 пункту 4 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375, наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 № 435 затверджено Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІІ Порядку фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, формують та подають до органів доходів і зборів Звіт самі за себе один раз на рік до 10 лютого року, що настає за звітним періодом. Звітним періодом є календарний рік.

Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску подається за формою № Д5 згідно з додатком 5 до цього Порядку із зазначенням типу форми "початкова".

Згідно з вимогами Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум у 2017 році для працездатних осіб становив: з 01.01.2017- 1600 грн., з 01.05.2017- 1684 грн., з 01.12.2017 - 1762 грн. на місяць.

Отже, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску у 2017 році з розрахунку на місяць становила: з 01.01.2017 - 1600 грн.х25=40 000 грн., з 01.05.2017 - 1684 грн.х25=42 100 грн., з 01.12.2017 - 1762 грн.х25=44 050 грн.

В свою чергу, позивачем за 2017 рік подано Звіт № 4528520 від 09.01.2018, згідно якого помісячно визначено базу нарахування єдиного внеску та відповідно суму єдиного внеску, що підлягає сплаті до бюджету. Платником визначено базу нарахування єдиного внеску в межах, визначених законодавством.

Відповідно до п. 1 та п. 2 розділу V Порядку № 435 у разі виявлення помилки у Звіті до закінчення строку подання цього Звіту страхувальник повторно формує та подає Звіт у повному обсязі до органу доходів і зборів за основним місцем обліку.

Чинним вважається останній електронний або паперовий Звіт, поданий страхувальником до закінчення строків подання звітності, визначених цим Порядком, який пройшов всі контролі при завантаженні до Реєстру страхувальників та до Реєстру застрахованих осіб.

У разі виявлення страхувальником у Звіті після закінчення строку подання такого Звіту помилки в реквізитах (крім сум), що стосується страхувальника або застрахованої особи, подаються скасовуючі документи, тобто страхувальник повинен сформувати та подати Звіт за попередній період, який містить перелік таблиць Звіту, відповідну таблицю із зазначенням типу форми "скасовуюча" з відомостями, які були помилкові, на одну або декількох застрахованих осіб та відповідну таблицю із зазначенням типу форми "початкова" із зазначеними правильними відомостями на одну або декількох застрахованих осіб, при цьому таблиця 6 додатка 4 до цього Порядку має містити дані щодо кожної застрахованої особи окремо.

Однак, ОСОБА_2. подано зазначений звіт до органу доходів та зборів із помилково зазначеними сумами єдиного внеску, а можливості скасування, анулювання, подання виправленого звіту Порядок не передбачає, що призвело до порушення, звуження його прав.

Разом з тим, як вірно вказано судом першої інстанції, об'єктом правопорушення, визначеного п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI, є правовідносини щодо несплати (неперерахування) або несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) єдиного внеску.

Об'єктивна сторона даного правопорушення сформульована як бездіяльність - несплата грошових зобов'язань у передбачених Законом розмірах.

Відповідальність за приписами пункту 2 частини одинадцятої статті 25 цього Закону настає, якщо платник податків не сплатить або несвоєчасно сплатить передбачені Законом суми.

В свою чергу, позивач, виявивши помилку, направив звернення до податкового органу щодо проведення перевірки нарахування єдиного внеску згідно поданих звітів, проте його заява залишена без виконання. Тобто, позивач вчиняв залежних від нього дій на усунення виявленої помилки, та що свідчить про добросовісне ставлення останнього до свого обов'язку зі сплати відповідного внеску та виконання положень податкового законодавства.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, суми єдиного внеску у необхідному розмірі позивачем сплачено відповідно до доданих до матеріалів справи копій платіжних доручень (а.с.19-31).

Відповідно до п. 14 Розділу ІV Порядку фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та члени фермерських господарств, яким за результатами проведеної перевірки збільшено або зменшено зобов'язання, формують і подають до органів доходів і зборів Звіт згідно з таблицею 3 додатка 6 до цього Порядку протягом одного календарного місяця після здійснення відповідних розрахунків.

Звіт згідно з таблицею 3 додатка 6 до цього Порядку формується і подається до органів доходів і зборів виключно на підставі акта документальної перевірки страхувальника (обов'язковим є зазначення номера і дати акта) і містить суми, на які збільшено або зменшено зобов'язання (у такому разі допускається внесення від'ємного значення).

Враховуючи викладене, в межах даних правовідносин колегія суддів не вбачає протиправних дій або бездіяльності позивача, які б могли стати підставою для формування та направлення останньому оскаржуваної вимоги про сплату боргу, а помилка, допущена у звітах з єдиного внеску, не є правопорушенням у розумінні п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI, оскільки визначена позивачем сума грошового зобов'язання у встановленому порядку перерахована до бюджету у визначений Законом строк та у повному обсязі.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В свою чергу, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, зазначений обов'язок не виконано, та у встановленому порядку не обґрунтовано правомірність своїх дій та рішень в межах даного спору.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя В.П. Мельничук