Справа № 0940/1281/18
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2019-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/2279/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сапіги В.П.,

суддів: Запотічного І.І., Довгої О.І.,

за участі секретаря судових засідань Герман О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Калуського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.09.2018, ухвалене в письмовому провадженні під головуванням судді Лучко О.О. в м. Івано-Франківськ, в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Калуського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій протиправними і зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

23.07.2018р. ОСОБА_2 звернулася в суд з адміністративним позовом до Калуського об'єднаного управління Пенсійного фонду Івано-Франківської області про визнання дій протиправними щодо прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії по втраті годувальника відповідно до ч.19 ст.86 Закону України "Про прокуратуру" в розмірі 60% від заробітної плати годувальника, вказаної у довідці прокуратури Івано-Франківської області №18-276вих.16 від 19.04.2016 та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії по втраті годувальника відповідно до наведеної довідки з виплатою різниці між фактично отриманим і призначеним розміром пенсії, починаючи з 04.05.2018.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.09.2018р. заявлений позов задоволено, з тих підстав, що ОСОБА_3 отримував пенсію за вислугою років саме відповідно до довідки прокуратури Івано-Франківської області №18-276вих.16 від 19.04.2016.

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що відсутні підстави для переведення ОСОБА_2 на пенсію по втраті годувальника, розрахованої від заробітної плати відповідно до довідки №18-276 вих.16, виданої прокуратурою Івано-Франківської області 19.04.2016 так як такий розрахунок відповідачем був здійснений на підставі рішення суду, а у зв'язку зі смертю ОСОБА_3 воно втратило свою законну силу.

Позивачем подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, який обгрунтовано аналогічними доводами викладеними в рішенні суду.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з'явились, що у відповідності до ч. 3 ст. 268 КАС України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі, колегія суддів встановила таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи і не заперечується сторонами, щоОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 1984 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб, видана Відділом Загсу Калуського міськвиконкому Івано-Франківської області, серії НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, колишній працівник прокуратури, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2.

Дружина померлого, ОСОБА_2, є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3.

Після смерті ОСОБА_3 у позивача виникло право на перехід з пенсії за віком на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, яким вона скористалась, подавши відповідну заяву у строк, встановлений Законом. Крім того, до заяви позивачем подано необхідний пакет документів.

Листом за №272/Д-15 від 23.05.2018 відповідач повідомив про призначення ОСОБА_2 пенсії по втраті годувальника у розмірі 3191,20 грн., обчисленої із загального страхового стажу 36 років 08 місяців 04 днів та заробітної плати, згідно із довідки №18/158 вих.14, виданої прокуратурою Івано-Франківської області 16.06.2014. Цим же листом відповідач відмовив у обчисленні пенсії по втраті годувальника відповідно до довідки №18-276 вих.16, виданої прокуратурою Івано-Франківської області 19.04.2016 .

Доводи відповідача про відсутність правових підстав для призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника відповідно до довідки №18-276 вих.16, виданої прокуратурою Івано-Франківської області 19.04.2016, зводяться до вимог ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991 у новій редакції та відсутність на час звернення позивача відповідного нормативно-правового акта Кабінету Міністрів України.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, і з цим погоджується суд апеляційної інстанції, що відповідачем виконано постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.08.2016 по справі № 345/2547/16-а про зобов'язання відповідача провести ОСОБА_3 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 та ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.07.1991 в розмірі 87 відсотків від суми місячної заробітної плати згідно довідки прокуратури Івано-Франківської області №18-276 вих-16 від 19.04.2016, без обмеження граничного розміру пенсії, починаючи з 24.06.2016 та виплатити різницю між фактично отриманою та перерахованою пенсією.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частини перша і друга даної статті).

Приписами ч.3 ст.46 Конституції України передбачено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право на вибір пенсії передбачено нормою статті 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003, яка свідчить, що особі, яка має право на різні види пенсій (за віком, з інвалідності, за втрати годувальника), призначають один з цих видів пенсій за її вибором.

Відповідно до ст.37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991, право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). Непрацездатним членом сім'ї вважає, зокрема, дружина, яка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Згідно ст.38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 члени сім'ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім'ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Відповідно до ст.36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров'я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму ОСОБА_4 (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Непрацездатним членом сім'ї вважається, зокрема, дружина, яка досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Згідно із ст.46 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 сім'я, яка має право на пенсію в разі втрати годувальника, може звертатися за призначенням пенсії в будь-який час після смерті або встановлення безвісної відсутності годувальника без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч.19 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014, який набрав чинності 15.07.2015, пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї прокурора або слідчого, які були на його утриманні на момент смерті (при цьому дітям пенсія призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника), за наявності у померлого годувальника стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років, у розмірі 60 відсотків середньомісячного (чинного) заробітку на одного члена сім'ї, 70 відсотків - на двох і більше членів сім'ї. До непрацездатних членів сім'ї померлого прокурора або слідчого належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до п.3 ч.1 та ч.3 ст.45 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003, пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника. Переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України (ч.20 ст.86 Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014).

Наведені відповідачем зміни законодавства не позбавляють позивача права на перерахунок пенсії, який був гарантований ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991 при призначені пенсії по втраті годувальника, а лише покладають визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури на Кабінет Міністрів України.

Крім того, на час звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії по втраті годувальника (травень 2018 року) Кабінетом Міністрів України відповідний нормативно-правовий акт прийнято не було. Доводи відповідача про відсутність правових підстав для призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника відповідно до довідки №18-276 вих.16, виданої прокуратурою Івано-Франківської області 19.04.2016, з посиланням на ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991 у новій редакції та відсутність на час звернення позивача відповідного нормативно-правового акта Кабінету Міністрів України, суд першої інстанції правомірно вважав необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В ході розгляду адміністративної справи №345/2547/16-а Калуським міськрайонним судом було встановлено, що чоловік позивача - ОСОБА_3 працював в органах прокуратури та набув право на пенсію за вислугу років, у зв'язку з чим з 05.08.2002 отримував пенсію, призначену на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції від 12 липня 2001 року (№2663-111), в розмірі 87% середнього заробітку.

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.08.2016 по справі № 345/2547/16-а задоволено позов ОСОБА_3 до Калуського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області: визнано протиправними дії Калуського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_3 у проведенні перерахунку пенсії за вислугу років у зв'язку з підвищенням заробітної плати працівникам прокуратури. Зобов'язано Калуське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області провести ОСОБА_3 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 та ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.07.1991 в розмірі 87 відсотків від суми місячної заробітної плати згідно довідки прокуратури Івано-Франківської області №18-276 вих-16 від 19.04.2016, без обмеження граничного розміру пенсії, починаючи з 24.06.2016 та виплатити різницю між фактично отриманою та перерахованою пенсією.

Вказане рішення суду набрало законної сили. Відповідачем було виконане дане судове рішення, що підтверджується позивачем та не заперечується відповідачем.

Таким чином, правовідносини у даній справи пов'язані з тими, які були предметом розгляду у справі №345/2547/16-а, в якій 12.08.2016 було винесено постанову, що набрала законної сили, отже, встановлені у ній обставини не підлягають доказуванню в рамках даної справи.

Аналогічні доводи враховано Верховним Судом при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин (Справа №660/756/17)

Оцінюючи наведені апелянтами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в позовній заяві та апеляційних скаргах, були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є підставним та обґрунтованим, через що останній підлягає до задоволення.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не бачить підстав для задоволення апеляційної скарги.

В силу ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 243, 268, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Калуського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.09.2018р. у справі №0940/1281/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 31.01.2019.