Справа № 826/23972/15
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 січня 2019 року

Київ

справа №826/23972/15

адміністративне провадження №К/9901/13222/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, за участю третьої особи - ОСОБА_3 про визнання нікчемним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 серпня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Управління, відповідач), у якому просив визнати нікчемним та скасувати рішення відповідача № 181463 від 30 січня 2013 року про проведення державної реєстрації прав власності на об'єкт нерухомого майна (квартира), АДРЕСА_1, та здійснених на підставі записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних записів до останнього; зобов'язати відповідача забезпечити внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про скасування державної реєстрації речових прав на квартиру.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що прийняте відповідачем оскаржуване рішення є протиправним, оскільки прийняте без врахування вимог законодавства, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкування майна, чим позбавлено права власності на нерухоме майно інших спадкоємців, в тому числі позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2016 року, провадження у справі було закрито.

Приймаючи рішення про закриття провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спір у даній справі випливає із цивільних правовідносин, а тому він не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалами Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, ОСОБА_2 через свого представника - ОСОБА_4 звернулося із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, у якій просить скасувати ухвали судів попередніх інстанцій та повернути справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга подана 24 жовтня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 826/23972/15, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 січня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, а саме: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І. та Коваленко Н.В.

Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2019 року прийнято до свого провадження справу за позовом ОСОБА_2 до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання нікчемним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 серпня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2016 року.

Разом з касаційною скаргою скаржник подав клопотання про участь представника позивача у судовому засіданні, у задоволенні якої було відмовлено ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2019 року.

У касаційній скарзі скаржник вказує на те, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що державна реєстрація прав на нерухоме майно є публічною та здійснюється відповідним органом, а Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві - суб'єкт владних повноважень, тому, це виключно публічно-правовий спір, який підлягає розгляду в адміністративному суді і не має жодних ознак цивільно-правового спору. Крім того, спір належить до категорії справ, визначених частиною другою статті 18 КАС України, має ознаки публічно-правового спору і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4, у якому зазначається, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і даний спір є спором про право, а позовні вимоги є безпідставними.

Відповідно до частини шостої статті 346 КАС України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судові рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Враховуючи, що учасник справи оскаржує рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у тому числі з підстав порушення правил предметної юрисдикції, то за правилами частини шостої статті 346 КАС України є підстава для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов'язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте ці права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність вказаних прав (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення від 25 лютого 1993 року у справі «Доббертен проти Франції» зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 88/1991/340/413).

Керуючись статтями 341, 345, 346, 347, 359 КАС України,

У Х В А Л И В:

Справу за позовом ОСОБА_2 до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, за участю третьої особи - ОСОБА_3 про визнання нікчемним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко