Справа № 826/6846/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

24 січня 2019 року № 826/6846/17
Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі судді Мазур А.С., при секретарі судового засідання Павленко Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:
за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

за участі представників сторін:
від позивача Булдаков В. В., Кравцов С. В.

від відповідача - Молодницька І. П.,

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив суд з урахуванням заяви про зміну підстав позову: визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.05.2016 №282-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2017 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.07.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення є таким, що прийняте із порушенням Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 та вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки рішення було прийнято із порушенням, визначеного ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» строку. Крім того, позивачем було надано достатні та необхідні докази , які підтверджують обґрунтовані побоювання позивача стати жертвою переслідувань, зокрема, позивачем надано копію вироку суду Республіки Молдова від 28.07.2011 по справі №1-546/11, яким призначено позивачу покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, в той же час, правоохоронні органи Російської Федерації запитують позивача для притягнення до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, за який позивача вже було притягнуто до відповідальності, що в свою чергу свідчить про політичне переслідування останнього.

Відповідач проти задоволення позовної заяви заперечив, зазначаючи, що враховуючи всі обставини особової справи позивача, інформацію по країні походження останнього та інформацію повідомлену самим позивачем, у відповідача були наявні підстави вважати про відсутність політичного переслідування ОСОБА_1 . Також, відповідачем було встановлено, що злочин, який інкримінується останньому вчинено з особистих (корисливих) міркувань, зв`язок між злочином і політичною діяльністю позивача відсутній, політичний елемент можливого переслідування не переважує кримінальний характер злочину, а побоювання позивача повертатися не має ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, правоохоронними органами РФ не інкриміновано ОСОБА_1 злочину, який передбачає покарання у вигляді смертної кари, а під час перебування останнього поза межами країни походження позивач не зазнав жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства . До того ж, позивач звернувся за захистом до компетентних органів через 6 років після перебування в Україні після його затримання правоохоронними органами України, що свідчить про те, що ОСОБА_1 не бажає повертатися до країни своєї належності через побоювання нести відповідальність за вчинені дії.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача проти позовних вимог заперечив та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Розглянувши надані суду документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Російська РФ СР, м. Москва, за національністю росіянин, за віросповіданням не відносить себе до жодної із релігій, одружений з ОСОБА_2 , має двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за професією юрист, прибув до України легально на власному автомобілі 13.09.2009. На момент звернення ОСОБА_1 до ГУ ДМС України заявник перебував у Київському СІЗО як особа, яка розшукується правоохоронними органами РФ з метою екстрадиції в країну походження. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально.

Позивач звернувся до органів міграційної служби України вперше, до органів міграційних служб інших країн не звертався.

22.04.2018 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.04.2018 позивач зазначив, що причиною залишення країни походження є страх політичних переслідувань за ознаками політичних переконань.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві за результатами розгляду заяви, призначено співбесіду на 18.08.2015.

Так, під час проведення співбесіди 18.08.2015 заявник зазначив, що його було засуджено в Республіці Молдова у 2011 році у зв`язку із підозрою у шахрайстві. На його думку кримінальну справу проти нього у Російській Федерації було сфабриковано у зв`язку з його політичними переконаннями та активною громадською позицією, до України приїхав через побоювання за власне життя. Крім того, позивач зазначив, що починаючи з 2013 року підтримував Революцію Гідності, що на його думку, не залишилося не поміченим російськими спецслужбами.

За результатами розгляду заяви та проведеної співбесіди, Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.08.2015, за результатами якого прийнятий наказ «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Російської Федерації ОСОБА_1 » від 18.08.2015 №591.

18.08.2015 міграційним органом надіслано позивачу повідомлення №146, яким повідомлено останнього про те, що відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

20.08.2015 позивач оскаржив до Державної міграційної служби України наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.08.2015 №591.

За результатами поданої скарги Державна міграційна служба України прийняла висновок від 28.09.2015, яким скасовано оскаржуваний наказ від 18.08.2015 №591.

07.10.2015 Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві видано наказ №808 про прийняття документів гр. РФ ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та запрошено заявника 02.11.2015 на співбесіду.

02.11.2015 ОСОБА_1 на співбесіду не з`явився, про що посадовими особами було складено відповідний акт. Щодо поважності неявки на співбесіду, позивачем надано копію виписки медичної карти від 04.11.2015.

У зв`язку з вищевказаними обставинами та враховуючи факт перебування заявника під домашнім арештом, повторну співбесіду призначено на 07.12.2015.

07.12.2015 Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві винесено подання щодо продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами якого прийнято наказ «Про продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. РФ ОСОБА_1 » від 07.12.2015 №1083, яким продовжено строк розгляду заяви до 07.01.2016.

Під час проведення співбесіди 07.12.2015 заявник зазначив, що виконував юридичні замовлення політичних партій на що посадовою особою Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві запропоновано заявнику надати копії документів, які підтверджують вищевказані політичні замовлення.

24.12.2015 заявником були надані протоколи допиту свідка, кадрова довідка, заява громадянинки ОСОБА_5 .

15.01.2016 листом №12314 Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві повідомлено, що відповідно до даних Укрбюро Інтреполу Національної поліції України, ОСОБА_1 перебуває в міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до РФ за вчинення злочину передбаченого ч. 4 ст. 159 КК РФ (шахрайство в сфері підприємницької діяльності).

16.01.2016 Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві винесено висновок від 16.01.2016 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.08.2015, за результатами якого прийнятий наказ «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Російської Федерації ОСОБА_1 ».

09.03.2016 Державною міграційною службою України винесено висновок про доопрацювання особових справ в частині перебування ОСОБА_1 на території Республіки Молдова під час розслідування та судового розгляду справи, а також обставини щодо участі заявника у подіях на Майдані Незалежності у 2013-2014 роках.

30.03.2016 під час проведення співбесіди уповноваженими особами було з`ясовано фактичні обставини перебування ОСОБА_1 на території Республіки Молдова під час розслідування та судового розгляду справи та обставини щодо участі заявника у подіях на Майдані Незалежності у 2013-2014 роках. Зокрема, позивач зазначив, що був на території Республіки Молдова, щодо участі в Майдані долучив характеристику голови української координаційної ради ОСОБА_6 , яка міститься в матеріалах справи.

28.04.2016 Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві прийнято додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30.05.2016 Державною міграційною службою України прийнято рішення №282-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України в м. Києві №282-16 таким, що прийнято без повного дослідження обставин особової справи та з порушенням строку, визначеного ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач звернувся із даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені пояснення та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 30.05.2016 №282-16, в якості підстави для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 слугували положення абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як свідчать обставини особової справи позивач перебуває у розшуку за вчинення на території Російської Федерації кримінально караного злочину неполітичного характеру, передбаченого ч. 4 ст. 159 КК РФ (шахрайство в сфері підприємницької діяльності), отже, звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може свідчити про намагання останнього уникнути покарання.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом РФ, оскільки на даний момент вирішується питання щодо його екстрадиції правоохоронними органам Російської Федерації

Таким чином, з наведеного можна зробити висновок, що позивач звернувся не за захистом в Україні, а з метою легалізації та уникненням процедури екстрадиції, шляхом процедури набуття захисту в Україні.

Згідно з «Керівництвом по процедурі і критеріям вивчення статусу біженця» УВКБ ООН від 1992 року, глава ІІ, п. 56, переслідування слід відрізняти від покарань за звичайні порушення закону відповідно до звичайного права. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Біженець, це не особа, що переховується від покарання.

Таким чином, виходячи із тлумачення статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Частиною сьомою статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Позивач зазначив, що ним у повній мірі було доведено обставини, які свідчать про те, що він є особою, яка потребує додаткового захисту, однак, відповідачем не в повній мірі досліджено подані ним докази, зокрема інформацію про діяльність позивача у благодійному фонді «Древо жизни», у зв`язку з чим, прийнято передчасний висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідач у своїх поясненнях зазначив, що заява позивача вищевказаним вимогам не відповідала, оскільки під час співбесід із позивачем не було встановлено причинного зв`язку із вчиненим злочином і політичною діяльністю, політичний елемент не переважує кримінальний характер злочину. Крім того, під час співбесіди заявник вказав, що політична справа була сфабрикована проти нього за для подальшого тиску на голову політичної партії «Союз Правих Сил» Чубайса А.Б., однак, на момент звернення позивача, Президент РФ призначив ОСОБА_7 на посаду генерального директора державної корпорації «Росано», яку він очолює по сьогодні, що в свою чергу свідчить про відсутність політичного тиску на ОСОБА_7 та, в свою чергу, спростовує твердження заявника про тиск на нього через співпрацю із ОСОБА_7 . У зв`язку з чим, підстави вважати, що кримінальне переслідування є політично мотивованим відсутні.

Позивач, у свою чергу додатково зауважив, що в Російській Федерації переслідування за політичні переконання і діяльність здійснюється по сфабрикованим звинуваченням злочинів неполітичного характеру.

Таким чином, суд ,з огляду на подані пояснення, повинен встановити наступне:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається, із протоколу співбесіди від 07.12.2015 позивач на запитання «Чи було проти Вас відкрите кримінальне провадження в РФ?» відповів: «Ні, відносно мене кримінальне провадження в РФ відкрито не було, я проходив свідком по справі шахрайства, яке було заведено 21.10.2008», на запитання «Чи було Вам висунуто якесь звинувачення?», відповів: «Ні, мені жодного звинувачення не висували», на запитання «Чому Вас переслідують по політичним мотивам?» заявник відповів: «Тому що я допомагав опозиційній партії Союз правих сил, а саме: надавав юридичну допомогу.

Суд звертає увагу на те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

Слід зазначити, що станом на момент звернення позивача із заявою, у РФ відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров`ю позивачу внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку його повернення до Російської Федерації, крім того, як вбачається із загальновідомих джерел, зокрема з Інтернет ресурсу, що члени партії «Союз правих сил» не переслідуються правоохоронними органами за їх політичні переконання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними.

Крім того, в матеріалах особової справи №2015 KYIV 0094 відсутні будь-які документи, які підтверджують зв`язок позивача із партією «Союз правих сил».

Щодо тверджень позивача про його участь в подіях, що проходили на Майдані Незалежності України, то суд зазначає наступне.

Як вбачається із протоколу співбесіди від 30.03.2016 позивач на запитання «Чи приймали Ви участь у подіях на Майдані у 2013-2014 роках?» відповів: Так, я там був кожного дня, я йшов по дорозі до метро, залишався й розмовляв з людьми про події в Україні. А ще я надавав матеріальну допомогу.». На думку відповідача, іноземець не приймав безпосередньої участі в подіях на Майдані, а був лише свідком вказаних подій.

Так, проаналізувавши вищевказані твердження та пояснення, суд приходить до висновку, що спосіб, у який позивач приймав участь в подіях на Майдані не є кримінально-караним діянням, згідно законодавства РФ, що в свою чергу свідчить про те, що побоювання переслідувань з боку правоохоронних органів РФ, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях.

До того ж, суд звернув увагу на те, що заявник прибув в Україну 13.05.2009, проте, за захистом в Україні звернувся після його затримання правоохоронними органами України 27.03.2015.

Так, слід зазначити, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Вказана правова позиція висловлена також колегією суддів Верховного Суду у постанові від 14.03.2018 року по справі № 820/1502/17.

Щодо тверджень позивача, що рішення відповідача прийняте не з повним дослідженням матеріалів особової справи, зокрема, про діяльність позивача у благодійному фонді «Древо жизни», то суд зазначає наступне.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування у першу чергу суб`єктивних обставин є досить важливим.

Слід зауважити, що суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути невиносним. Термін "побоювання" означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ і так далі.

При визначенні того, чи може політичний правопорушник розглядатися як біженець, потрібно взяти до уваги наступні елементи: особистість заявника, його політичні переконання, мотиви його дій, природу вчиненого акту; характер переслідувань і його мотиви; і нарешті, також характер закону, на якому ґрунтується переслідування. Ці елементи можуть допомогти з`ясувати, чи дійсно дана особа має побоювання стати жертвою переслідування або воно відчуває побоювання піддатися переслідуванню і покаранню згідно із законом за вчинені ним дії.

Позивач стверджує, зокрема, що рішення від 18.08.2015 було прийнято без урахування поданих ним додаткових доказів щодо його діяльності в благодійному фонді «Древо жизни», які підтверджують участь останнього у політичній діяльності і з невідомих причин не були включені в матеріали особової справи, що в свою чергу, свідчить про неповноту оскаржуваного рішення від 30.05.2016 №282-16.

Відповідач проти вказаних зауважень заперечив, зазначивши, що позивачем матеріали про участь останнього у благодійному фонді «Древо жизни» не подавалися, що також підтверджується матеріалами особової справи. Докази подачі позивачем таких документів відсутні і в матеріалах справи.

Заслухавши вказані пояснення та оцінивши подані докази, суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, рішення від 18.08.2015 було скасовано як таке, що прийнято з порушенням встановленого строку та як таке, що прийнято без урахування всіх обставин справи. У зв`язку з чим, Територіальним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві було проведено неодноразові співбесіди, здійснені запити до державних та правоохоронних органів та витребувані документи, які необхідні для встановлення обставин, що мають значення для справи.

Крім того, як вбачається із матеріалів адміністративної справи, Державною міграційною службою України з метою повного та всебічного дослідження обставин, відправлено особову справу ОСОБА_1 на доопрацювання та зобов`язано з`ясувати чи перебував позивач на території Республіки Молдова під час розслідування та судового розгляду кримінальної справи, дослідити обставини участі заявника в подіях на Майдані Незалежності у 2013-2014 роках. Територіальним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві проведено повторну співбесіду 30.03.2016 та з`ясовано вищевказані питання, що також підтверджується матеріалами справи.

З матеріалів справи дійсно не вбачається, що Територіальним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві досліджувалися матеріали щодо участі позивача в благодійному фонді «Древо жизни», ухвала Апеляційного суду м. Києва від 15.06.2015, ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 17.02.2016, науковий висновок від 20.11.2015, однак вказані твердження не підтверджені й самим позивачем. Зокрема, подані ОСОБА_1 документи не місять жодної відмітки, штампу, дати чи резолюції посадової особи, які могли б підтвердити факт прийняття даних документів до відома Територіальним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві.

Також, позивач у своїх поясненнях посилався на те, що сфабрикована проти нього кримінальна справа №346771 є аналогічною кримінальній справі №1-546/11, за яку він вже відбув умовне покарання, а відтак екстрадиція останнього до РФ призведе до подвійного притягнення позивача до відповідальності за одне й те саме кримінально каране діяння, на що суд зазначає наступне.

Позовні вимоги та побоювання позивача, викладені під час співбесід, стосуються саме застосування до позивача покарання у країні походження, проте, вказані підстави стосуються саме питання видачі позивача країні походження з будь-яких підстав (примусове повернення, видворення, екстрадиція), а не підстав для отримання певного статусу в Україні.

До того ж питання наявності чи відсутності підстав для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та наявність чи відсутність підстав для видворення (видачі) особи до країни походження є різними по суті й змісту правовими категоріями, і відмова у наданні певного статусу на території України не означає можливість видачі (екстрадиції) особи. Крім того, суд звертає увагу позивача, що екстрадиція сама по собі не становить порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем повно та всебічно досліджено обставини особової справи №2015 KYIV 0094, а незгода позивача із вказаним рішенням сама по собі не може бути передумовою для скасування такого рішення, якщо вказані ним обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Щодо тверджень позивача про порушення відповідачем строку на прийняття оскаржуваного рішення, то суд зазначає слідуюче.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Норми вищезазначеного Закону передбачають форми викладення певних рішень, наприклад, частина 4 статті 8 передбачає, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

В той же час, норми ч. 1 ст. 9, ч.1 ст. 10, ч.10 ст.11, як і вищенаведені норми ч. 5 ст.12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не передбачають ні форми, в якій приймається рішення про продовження строку, ні порядку його прийняття, ні обов`язку будь - якого повідомлення про таке продовження.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначають «Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила).

Вказаними Правилами не передбачено також будь - якої форми рішення про продовження строку розгляду скарги ДМС України, натомість, згідно з пунктом 5.2. Правил, строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути продовжено до трьох місяців керівником територіального органу ДМС за вмотивованим поданням уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС. Вищезазначеними Правилами встановлено також форму подання про продовження строку, проте, лише щодо територіального органу ДМС.

Пунктом 7.8. Правил встановлено форму рішення про продовження строку та передбачено, що строк прийняття рішення може бути продовжено згідно з наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців. Проте, таке встановлено лише щодо прийняття рішення про: а) про втрату статусу біженця або додаткового захисту; б) про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту; в) про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; г) про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно п. 5.1. вказаних Правил після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу), зокрема, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Належним чином оформлена особова справа заявника разом з письмовим висновком територіального органу ДМС, доданими аудіофайлами співбесід (у разі наявності перекладача) повинна бути надіслана фельд`єгерським зв`язком до ДМС протягом трьох робочих днів з моменту затвердження письмового висновку територіальним органом ДМС, але не пізніше граничного строку розгляду заяви.(п. 5.2 Правил)

Згідно п. 6.1 Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінку всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 6.2. Правил передбачено, що під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право:

а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою;

в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів;

г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Як вбачається із матеріалів справи, 09.03.2016 Державною міграційною службою України у відповідності до п. 6.2 Правил винесено висновок про доопрацювання особових справ в частині перебування ОСОБА_1 на території Республіки Молдова під час розслідування та судового розгляду справи, а також обставини щодо участі заявника у подіях на Майдані Незалежності у 2013-2014 роках.

Після доопрацювання Головним територіальним управлінням Державної міграційної служби України прийнято додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.04.2016.

Таким чином, письмовий додаток до висновку, згідно Правил надсилається територіальним управлінням фельд`єгерським зв`язком до ДМС протягом трьох робочих днів. Тобто, з вищевказаного слідує, що граничним строком, протягом якого відповідач повинен був прийняти рішення є 06.06.2016 (28.04.2016 + 3 робочі дні = 05.05.2016), отже саме з 05.05.2016 дня отримання справи слід обраховувати місячний строк, визначений частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд звертає увагу позивача, що строк для прийняття рішення обраховується для відповідача саме з моменту отримання додатку до висновку, при цьому, суд розмежовує строки протягом яких вчинялися дії Територіальним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Державною міграційною службою України.

Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Державною міграційною службою України не було порушено ні строку, ні процедури прийняття спірного рішення, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 11, 19, 72 77, 90, 139, 241 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Повний текст складено: 31.01.2019.

Суддя А.С. Мазур