Справа № 0340/1544/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/2613/18

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Заверухи О.Б., Старунського Д.М.

за участі секретаря судового засідання Смидюк Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Нововолинсько-Іваничівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2018 року (суддя - Денисюк Р.С., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Нововолинсько-Іваничівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 13.08.2018 звернулася до суду з позовом до Нововолинсько-Іваничівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання протиправною відмови відповідача у призначенні та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення як особі, яка працювала у медичних закладах державної та комунальної форми власності, на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII); зобов'язання відповідача призначити та виплатити грошову допомогу відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»(далі - Закон №1058-IV) в розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, як особі, яка працювала у медичних закладах державної та комунальної форми власності, на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відмова Нововолинсько-Іваничівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області у виплаті їй грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій згідно із чинним законодавством, з тих підстав, що Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний центр громадського здоров'я», у якому працювала позивач на посаді лікаря - дерматовенеролога є закладом санітарної просвіти, який не передбачений «Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 (далі - Перелік № 909) є протиправною. При цьому зазначає, що лише зміна назви закладу Комунальний заклад «Львівський обласний центр з профілактики та боротьби зі СНІДом», який віднесено до спеціалізованих лікарняних закладів, на Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний центр громадського здоров'я», який згідно з Переліком №909 віднесено до санітарно-профілактичних закладів громадського здоров'я не може бути підтвердженням перепрофілювання спеціалізованого лікарняного закладу та не є підставою для визначення його, як заклад санітарної просвіти або центр громадського здоров'я та, як наслідок, позбавлення позивача права на отримання грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2018 року у справі №0340/1544/18 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що позивач на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV працювала лікарем-дерматовенерологом Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр громадського здоров'я», який згідно з «Переліком закладів охорони здоров'я», затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 28.10.2002 №385 (далі - Перелік №385) віднесено до Закладів санітарної просвіти - центр здоров'я. Так, як розділом 2 «Охорона здоров'я» Переліку №909 заклади санітарної просвіти (центр здоров'я) не передбачені, тому відповідач відмовляючи ОСОБА_1 у виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій діяв виключно на підставі чинного законодавства та у межах своїх повноважень.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Учасники справи, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що лише зміна назви Комунального закладу «Львівський обласний центр з профілактики та боротьби зі СНІДом», який віднесено до спеціалізованих лікарняних закладів на Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний центр громадського здоров'я», який згідно із Переліком №385 віднесено до санітарно-профілактичних закладів не може свідчити про перепрофілювання даного закладу та не може бути підставою для визначення його, як заклад санітарної просвіти (центр здоров'я), оскільки фактично відбулися зміни лише у найменуванні даного закладу, який надавав та надалі надає спеціалізовану медичну допомогу з лікування ВІЛ-інфікованих та хворих на СНІД, що не впливає на обсяг трудових обов'язків, які виконувала позивач, як лікар-дерматовенеролог.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1987 року працювала у закладах охорони здоров'я та згідно з поданою заявою від 25.05.2018 їй призначено пенсію за віком з 10.04.2018, до цього часу за призначенням іншого виду пенсії не зверталась, що відповідачем не заперечується.

З приводу невиплати позивачці одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, як працівнику охорони здоров'я відповідач листом від 13.06.2018 №3738/02-20-15 повідомив, що на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV позивач працювала лікарем-дерматовенерологом Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр громадського здоров'я». Згідно з Переліком №385 Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний центр громадського здоров'я» віднесено до Закладів санітарної просвіти - Центр здоров'я (Український, республіканський, обласний, міський, районний). Розділом 2 «Охорона здоров'я» Переліку №909 заклади санітарної просвіти (центри здоров'я) не передбачені. Враховуючи те, що на день досягнення пенсійного віку позивач не працювала у закладі чи установі державної або комунальної власності на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону №1788-XII, тому підстав для виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій немає.

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Законом України, що визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, є Закон №1058-IV.

Відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191 затверджено «Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати» (далі - Порядок №1191).

Відповідно до пункту 2 Порядку №1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені: переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

Пунктом 5 Порядку №1191 передбачено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію. Для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», станом на день її призначення. Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати (пункти 6, 7 Порядку №1191). Отже, право на отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій мають особи за наявності таких підстав: досягнення особою пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV; робота в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону №1788-XII; наявність відповідного страхового стажу; не отримання ними будь-якої пенсії до цього.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років.

Відповідності до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працювала на таких посадах: з 03.08.1987 по 01.08.1996 лікар-дерматовенеролог Нововолинської ЦРЛ психоневрологічного відділення; з 01.08.1996 по 04.08.1997 переведена на 0,5 посади лікаря-дерматолога інфекційного відділення та 0,5 посади лікаря-дерматолога відділення профілактики г/розрахунку; з 04.08.1997 по 14.10.1997 лікар-дерматовенеролог інфекційного відділення (0,5 посади); з 14.10.1997 по 01.01.1998 лікар-дерматолог інфекційного відділення (0,5 посади) та лікар-дерматолог відділення профілактики по терміновій домовленості (0,25 посади); з 01.01.1998 по 01.02.2000 лікар-дерматолог інфекційного відділення (0,5 посади) та лікар швидкої медичної допомоги (0,5 посади); з 01.02.2000 по 01.10.2002 лікар-дерматовенеролог спеціалізованого терапевтичного відділення поліклініки по домовленості (0,5 посади) та лікар-дерматовенеролог інфекційного відділення (0,5 посади); з 01.10.2002 по 17.03.2003 в зв'язку із скороченням переведена на 0, 25 посади лікаря-дерматовенеролога інфекційного відділення, 0,5 посади лікаря-дерматовенеролога відділення профілактики по строковому договору та 0,25 посади лікаря-дерматовенеролога спеціалізованого терапевтичного відділення поліклініки по строковому договору; з 17.03.2003 по 01.01.2007 лікар-дерматовенеролог відділення профілактики (0,5 посади), лікар-дерматовенеролог інфекційного відділення (0,25 посади) та лікар-дерматовенеролог спеціалізованого терапевтичного відділення по строковому договору (0,25 посади); з 01.01.2007 по 27.10.2008 лікар-дерматовенеролог відділення профілактики (0,5 посади), лікар-дерматовенеролог спеціалізованого терапевтичного відділення (0,25 посади), лікар-дерматовенеролог спеціалізованого терапевтичного відділення по строковому договору (0,25 посади); з 27.10.2008 по 31.30.2011 лікар-дерматовенеролог відділення профілактичних оглядів (0,5 посади), лікар-дерматовенеролог спеціалізованого терапевтичного відділення (0,25 посади); з 04.04.2011 лікар-дерматовенеролог амбулаторно-поліклінічного відділення Комунального закладу «Львівський обласний центр з профілактики та боротьби зі СНІДом» (0,5 посади), який згідно з наказом Управління майном спільної власності Львівської обласної ради від 29.11.2017 № 107 перейменований в Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний центр громадського здоров'я». Вказане підтверджується записами у трудовій книжці, яка знаходиться в матеріалах справи.

Як вже було зазначено вище, відповідач відмовляючи ОСОБА_1 в призначенні та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення виходив з того, що Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний центр громадського здоров'я» є закладом санітарної просвіти (центр здоров'я) і не відноситься до Переліку № 909.

Апеляційний суд з такими твердженнями відповідача не погоджується, з огляду на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 затверджено Перелік №909.

Відповідно до розділу 2 «Охорона здоров'я» вказаного Переліку право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) таких закладів і установ: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 28.10.2002 №385 затверджено Перелік №385, відповідно до якого Центр з профілактики та боротьби зі СНІДом віднесено до спеціалізованих лікарняних закладів (підпункт 1.1.3 «Спеціалізовані лікарняні заклади» розділу 1.1 «Лікарняні заклади»).

Відповідно до пункту 11 Пояснення до Переліку закладів охорони здоров'я центрами є лікувальні заклади або їх структурні підрозділи, диспансери, пологові будинки та інші, які виконують функцію головного закладу з організації і надання медичної і медикаментозної допомоги закріпленому населенню. Заклад, який виконує функцію центру, як правило, зберігає свою назву згідно з переліком. Отже, Комунальний заклад «Львівський обласний центр з профілактики та боротьби зі СНІДом» є спеціалізованим лікарняним закладом та відноситься до лікарняних закладів, передбачених Переліком №909.

Відповідно до пункту 1.3 Статуту Комунального закладу «Львівський обласний центр з профілактики та боротьби зі СНІДом», затвердженого наказом Управління майном спільної власності Львівської обласної ради від 26.01.2017 №75-с було передбачено, що Центр є закладом охорони здоров'я, що надає кваліфіковану спеціалізовану медичну допомогу населенню Львівської області та здійснює виконання заходів з реалізації державної політики у сфері профілактики та боротьби із ВІЛ-інфекцією/СНІДом. Основною метою діяльності Центру є надання кваліфікованої спеціалізованої медичної допомоги у сфері профілактики, діагностики та лікування ВІЛ-інфекції/СНІДу на території Львівської області (пункт 2.1 Статуту).

Надалі, відповідно до наказу Управління майном спільної власності Львівської обласної ради від 29.11.2017 №107-с «Про затвердження нової редакції статуту Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр громадського здоров'я» змінено найменування Комунального закладу «Львівський обласний центр з профілактики та боротьби зі СНІДом» на Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний центр громадського здоров'я» та затверджено нову редакцію Статуту останнього.

Відповідно до пункту 1.3 нової редакції Статуту зазначеного закладу Центр є закладом охорони здоров'я, що надає спеціалізовану медичну допомогу з лікування ВІЛ-інфікованих та хворих на СНІД, проводить обстеження населення на Віл-інфекцію, дослідження крові, біологічних рідин, отриманих від хворих на СНІД та ВІЛ-інфікованих. Основною метою діяльності Центру є надання спеціалізованої медичної допомоги з лікування ВІЛ-інфікованих та хворих на СНІД, здійснення профілактики та діагностики ВІЛ-інфекції/СНІДу на території Львівської області (пункт 2.1 Статуту).

В подальшому, Статут Центру був прийнятий у новій редакції, яка затверджена наказом Управління майном спільної власності Львівської обласної ради від 11.06.2018 №32-с, де пунктом 1.3 Статуту визначено, що Центр є самостійним закладом охорони здоров'я, що призначений для надання спеціалізованої медичної допомоги з лікування ВІЛ-інфікованих, хворих на СНІД та представників уразливих до ВІЛ-інфекцій груп населення, опортуністичних та супутніх захворювань, проведення обстеження населення на ВІЛ-інфекцію, опортуністичні та супутні інфекції, дослідження крові, біологічних рідин, отриманих від хворих на СНІД та ВІЛ-інфікованих та представників уразливих груп. Центр проводить лікувально-діагностичну, медико-профілактичну, консультативну, наукову, організаційно-методичну, освітню, навчальну, інформаційну та інші види діяльності, що передбачені чинним законодавством та даним статутом. Основною метою діяльності Центру є надання спеціалізованої медичної допомоги з лікування ВІЛ-інфікованих та хворих на СНІД, здійснення профілактики та діагностики ВІЛ-інфекції/СНІДу на території Львівської області, а також забезпечення збереження і зміцнення здоров'я населення, проведення моніторингу захворювань, здійснення групової та популяційної профілактики захворюваності, боротьби з епідеміями та стратегічного управління з питань громадського здоров'я (пункт 3.1 Статуту).

Отже, на момент призначення позивачу пенсії по віку, змінено найменування Комунального закладу «Львівський обласний центр з профілактики та боротьби зі СНІДом» на Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний центр громадського здоров'я» та затверджено нову редакцію статуту даного закладу. При цьому, відповідно до Переліку №385 Центри здоров'я віднесено до санітарно-профілактичних закладів (пункт 2.2 «Заклади санітарної просвіти» розділ 2 «Санітарно-профілактичні заклади»). Тобто, фактично відбулися зміни лише у найменуванні даного закладу, який надавав та надалі надає спеціалізовану медичну допомогу з лікування ВІЛ-інфікованих та хворих на СНІД, що не впливає на обсяг трудових обов'язків, які виконувала позивач як лікар-дерматовенеролог. Більше того, із системного аналізу редакцій вищевказаних статутів вбачається, що предмет діяльності Центру за своєю суттю та змістом збігається у кожній із затверджених редакцій статутів. До такого, зокрема, входить: медична практика, надання висококваліфікованої спеціалізованої медичної, діагностичної, консультативної, лікувальної допомоги населенню м. Львова та Львівської області, а також іншим громадян (за зверненням) як у стаціонарних так і амбулаторних умовах; надання необхідних видів медичної допомоги (профілактика, лікування, діагностика) ВІЛ-інфікованим, хворим на СНІД та представникам уразливих до ВІЛ-інфекції груп населення; діагностика та лікування опортуністичних та супутніх захворювань (гепатити, наркоманія тощо) і таке інше.

Враховуючи вищенаведене, у контексті спірних правовідносин, судова колегія вважає, що сама лише зміна назви Комунального закладу «Львівський обласний центр з профілактики та боротьби зі СНІДом», який віднесено до спеціалізованих лікарняних закладів на Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний центр громадського здоров'я», який Порядком №385 віднесено до санітарно-профілактичних закладів не може свідчити про перепрофілювання даного закладу та не може бути підставою для визначення його, як заклад санітарної просвіти (центр здоров'я).

Отже, ОСОБА_1 на день досягнення пенсійного віку працювала на посаді лікаря-дерматовенеролага в закладі комунальної форми власності, передбаченого Переліком №909, зайнятість в якому дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону №1788-XII та відповідно має право на призначення та виплату грошової допомоги, що не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, яка передбачена пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV. Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, який вказав, що відповідач при призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком протиправно відмовив їй у призначенні та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV. При цьому, у позивача були усі передбачені законом підстави для отримання такої грошової допомоги.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Нововолинсько-Іваничівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. Б. Заверуха
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 31 січня 2019 року.