Справа № 336/409/18
Суддя: Щаслива О. В.
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

29.01.19Справа № 336/409/18
Пр. № 2-а/336/2/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

з участю представника позивача - адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача - Зюбрицького А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Зюбрицького А.В. року про повернення виконавчого документа стягувачу.

В заяві зазначила, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебував виконавчий лист з виконання постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2011 року в справі за позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя, якою відповідача зобов'язано призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_3 підвищення до пенсії у розмірі тридцяти відсотків від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 17 листопада 2010 року до змін в законодавстві або зміни соціального статусу особи, та забезпечити її виплату з урахуванням сум, що сплачені за вказаний період. Постановою державного виконавця Зюбрицького А.В. від 26.06.2017 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Вважаючи, що зазначена підстава для повернення виконавчого документа боржнику застосуванню не підлягає, оскільки рішення суду має зобов'язальний характер, тобто приписує боржнику у виконавчому провадженні виконати певні дії, тому при виконанні рішення суду державному виконавцю належало користуватися правилами, що викладені в статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», просить оскаржувану постанову визнати незаконною та скасувати.

Встановлений законом десятиденний строк для звернення до суду з цим позовом пропущений нею з поважних причин, так як після отримання копії постанови державного виконавця, яке (отримання) сталося 11 липня 2017 року, 18 липня 2017 року вона звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку розділу ГПК України, який регламентує здійснення судового контролю за виконанням судових рішень. Проте ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07.12.2017 року провадження в справі було закрито, а їй рекомендовано подати адміністративний позов, що вона і зробила 19 січня 2018 року.

У зв'язку з викладеним просить поновити їй строк для звернення з адміністративним позовом з приводу оскарження дій органу державної виконавчої служби.

Представник органу державної виконавчої служби проти задоволення позову заперечує, наводячи такі доводи.

Так як резолютивна частина рішення, з виконання якого відкрито виконавче провадження на підставі постанови від 27.03.2017 року, містить приписи про виконання дій зобов'язального характеру, між тим, за інформацією боржника (управління Пенсійного фонду України), яким було здійснено перерахунок пенсії, виплату належної позивачеві пенсії буде здійснено після відповідного фінансування з державного бюджету, державний виконавець звернувся до суду з поданням про зміну способу та порядку виконання рішення суду, в задоволенні якого ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2017 року було відмовлено.

Оскільки існує усталена судова практика щодо недоцільності накладення штрафу, що передбачений як захід примусу, на органи Пенсійного фонду України, якщо неможливість виконання ними судових рішень зумовлена відсутністю відповідного фінансового забезпечення, державний виконавець не застосовував до управління Пенсійного фонду передбачені статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» заходи впливу.

Таким чином, вичерпавши передбачені законодавством про виконавче провадження заходи з ефективного виконання рішення суду і переконавашись в неможливості проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, державний виконавець прийняв рішення про повернення виконавчого документа стягувану, що не позбавляє позивача права повторно звернутися до відділу виконавчої служби з виконавчим листом протягом встановленого законом строку.

У зв'язку з викладеним просить про залишення адміністративного позову без задоволення.

Вислухавши пояснення учасників справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Право учасників виконавчого провадження та осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб, внормоване статтею 287 КАС України.

Відповідно до частини другої вказаної статті позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

В силу ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Можливість поновлення пропущеного процесуального строку, що встановлений законом для звернення до адміністративного суду, передбачена статтею 121 КАС України, за змістом якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Вирішуючи клопотання позивача про поновлення пропущеного нею строку подання цього позову, суд виходить з того, що копію оскаржуваної постанови вона отримала 11 липня 2017 року і 18 липня 2017 року подала до суду скаргу на дії державного виконавця в порядку Розділу УП ЦПК України.

Остаточне рішення в цій справі про закриття провадження в справі як такій, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, ухвалено апеляційним судом Запорізької області 7 грудня 2017 року (а. с. 17-18).

Як встановлено судом під час вивчення матеріалів справи за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця (№ 336/3944/17, пров. № 4-с/336/138/2017), копія вказаної ухвали суду апеляційної інстанції направлена заявнику 13 грудня 2017 року, а справу надіслано до суду першої інстанції 20 грудня 2017 року. Відомості про дату отримання позивачем ухвали апеляційного суду в матеріалах справи відсутні.

Цей позов ОСОБА_3 подала до суду 19 січня 2019 року.

За вказаних обставин, у відсутність фактичних даних про отримання особою копії судового рішення, в якому міститься рекомендація про звернення за захистом права з адміністративним позовом, з урахуванням права особи на отримання судового захисту, встановленого Основним Законом України, міжнародними законодавчими актами, законодавством про адміністративне судочинство, суд знаходить за можливе визнати поважною причину пропуску строку подання адміністративного позову та поновити цей строк.

Вирішуючи вимоги позову, суд виходить з такого.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебував виконавчий лист з виконання постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2011 року в справі за позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя, якою відповідача зобов'язано призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_3 підвищення до пенсії у розмірі тридцяти відсотків від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 17 листопада 2010 року до змін в законодавстві або зміни соціального статусу особи, та забезпечити її виплату з урахуванням сум, що сплачені за вказаний період (а. с. 9). Постановою державного виконавця Зюбрицького А.В. від 26.06.2017 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення (а. с. 11-13).

Згідно із ст. 1291 Конституції України суд ухвалює рішення, яке є обов'язковим до виконання, іменем України.

Меті дієвого виконання судових рішень підпорядковане впровадження сукупності дій визначених законом органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законодавством України про виконавче провадження, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно Закону України «Про виконавче провадження», а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, як випливає із змісту статті 1 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і апогеєм захисту порушеного права.

Однією з засад виконавчого провадження є законність.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний, зокрема: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Особливості виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, внормовані статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

Частиною другою вказаної статті передбачено накладення на боржника штрафу у разі невиконання ним без поважних причин рішення суду на підставі постанови державного виконавця, у якій зазначаються вимога виконати рішення протягом десяти робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність.

В частині третій наведеної статті законодавчо врегульовані наслідки повторного невиконання боржником рішення без поважних причин, якщо таке рішення не може бути виконано без участі боржника, які полягають в надісланні органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження.

З наведених положень законодавства випливає обов'язок державного виконавця під час виконання рішень немайнового характеру керуватися положеннями Розділу VIII Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, наведеною статтею 63.

Як випливає з цього положення законодавства про виконавче провадження, перелічені в ньому заходи примусу підлягають застосуванню лише у випадках невиконання рішення суду без поважних причин.

Заперечуючи проти задоволення позову, державний виконавець послався на зміст постанов Верховного Суду України про неефективність застосування заходів примусу у вигляді накладення штрафу на органи Пенсійного фонду України у випадках невиконання ними судових рішень через відсутність бюджетного фінансування.

Висновки про недоцільність застосування штрафу прямо витікають і із змісту ст. 63 Закону, яка, як зазначено, приписує його накладення лише у випадках невиконання рішень без поважних причин, проте зміст цього позову не зводиться до вимог про застосування штрафу та ініціювання кримінальної відповідальності боржника, тому з'ясування причин невиконання рішення та незастосування штрафу і інших передбачених законом санкцій до боржника є неналежними до цього позову.

Предметом позову є вимога про визнання постанови про повернення виконавчого документа на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» незаконною і, як наслідок, її скасування.

Вирішуючи цю вимогу, суд погоджується з наведеними доводами позивача, виходячи з таких міркувань.

Перелік підстав для вчинення такої виконавчої дії, як повернення виконавчого документа стягувачу, встановлений статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження», пункт 9 частини першої якої використаний державним виконавцем при прийнятті оскаржуваного рішення.

В силу п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо, зокрема, законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Вирішуючи питання про законність цього рішення, суд виходить з такого.

Що стосується згаданої в пункті 9 частини 1 статті 37 Закону заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника за відсутності іншого майна чи коштів, на які можливо звернути стягнення, ці обставини не можуть бути підставою для повернення виконавчого листа, так як резолютивна частина рішення містить вказівку суду про зобов'язання відповідача вчинити певні дії, а подання державного виконавця про зміну способу та порядку виконання рішення суду увінчалось відмовою в задоволенні, тому при виконанні цього рішення вказана підстава для повернення виконавчого документа застосуванню не підлягає.

Заборони щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника в цьому виконавчому провадженні, що виключає можливість виконання постанови суду і в силу п. 9 ч.1 ст. 37 Закону є підставою для повернення виконавчого документа, законом також не встановлено.

У зв'язку з викладеним суд не вбачає передбачених законом підстав, які могли б обґрунтувати прийняте державним виконавцем рішення.

Відповідно до ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (п. 2 ч. 1 ст. 245 КАС України).

З огляду на викладене суд вбачає всі підстави для захисту права позивача шляхом визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 120-122, 194, 242-246, 287, 293, 295 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_3 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області задовольнити.

Поновити ОСОБА_3 строк для звернення до суду з адміністративним позовом з приводу рішення органу державної виконавчої служби.

Визнати протиправною і скасувати постанову від 26.06.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Зюбрицьким А.В. під час здійснення виконавчого провадження з виконання постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2011 року в справі за позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.В. Щаслива