Справа № 826/6022/16
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6022/16 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАТИШНЕ" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАТИШНЕ" до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві про скасування повідомлення-рішення з податку на прибуток підприємств,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві від 11.11.2015 №

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у період з 28.09.2015 по 19.10.2015 працівниками податкового органу проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Затишне» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2012 до 31.12.2014, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2012 до 31.12.2014.

За результатами перевірки складено акт від 26.10.2015 №4696/26-56-22-04-09/32077891, згідно висновків якого за позивачем виявлено порушення підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, пункту 138.2, підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 та підпункту 140.1.2 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України (далі - ПК), в результаті чого занижено податок на прибуток у періоді, що перевірявся, на загальну суму 1 008 000 грн.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем 11.11.2015 прийняте податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання ТОВ «Затишне» за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 260 000 грн, в тому числі на 1 008 000 грн за основним платежем та на 252 000 грн за штрафними санкціями.

Позивач не погодився із податковим повідомленням-рішенням від 11.11.2015 № та оскаржив його в адміністративному порядку шляхом подання скарги до Державної фіскальної служби України.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 01.04.2016 №7049/6/99-99-10-01-25 вказана скарга ТОВ «Затишне» залишена без задоволення, а податкове повідомлення-рішення від 11.11.2015 № - без змін.

Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що спірні витрати не пов'язані з господарською діяльністю ТОВ «Затишне», а тому позивач не мав права відносити їх до складу витрат у 2012 році.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст. 44 ПК. Так, згідно з положеннями п. 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до підпункту 14.1.225 пункту 14.1 статті 14 ПК роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським та суміжним правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп'ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, будь-яким патентом, зареєстрованим знаком на товари і послуги чи торгівельною маркою, дизайном, секретним кресленням, моделлю, формулою, процесом, правом на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Згідно пункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно пункту «ж» підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 ПК до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством інші витрати загальногосподарського призначення;

При визначенні об'єкта оподаткування враховуються витрати подвійного призначення (крім тих, що підлягають амортизації) <…> з нарахування роялті та придбання нематеріальних активів (крім тих, що підлягають амортизації) для їх використання в господарській діяльності платника податку (пункт 140.1 статті 140 ПК).

За змістом підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Отже, придбання активів (тобто товарів, послуг) передбачає наявність мети їх використання в господарській діяльності платника податків. Така мета є необхідною умовою для формування витрат та/або податкового кредиту платником податків. Всі витрати мають бути здійсненими в межах господарської діяльності платника податків.

Відповідно витрати на придбання активів, здійснені без мети їх використання у господарській діяльності, або придбання таких активів поза межами господарської діяльності платника податків не дають право на відповідні врахування цих витрат у податковому обліку. Це однаковою мірою стосується як витрат із податку на прибуток, так і сум податкового кредиту з ПДВ.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій. Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети), є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

Розглядувана позиція випливає зі змісту підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК відповідно до якого розумна економічна причина (ділова мета) - розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Сутність доктрини ділової мети полягає в тому, що передбачені податковим законодавством податкові вигоди поширюються лише на операції, які мають розумну економічну причину.

При вирішенні податкових спорів презюмується добросовісність платника податку, і, відповідно, обґрунтованість отриманої ним податкової вигоди (тобто зменшення податкового зобов'язання).

Однак податковий орган може довести, що отримана платником податку податкова вигода є необґрунтованою. Так, податкова вигода може бути необґрунтованою, зокрема, якщо для цілей оподаткування враховані операції не у відповідності з їх дійсною економічною метою чи враховані операції не обумовлені розумними економічними чи іншими причинами (метою ділового характеру).

Аналогічну позицію висловлено у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №804/7948/16.

Обґрунтовуючи свою позицію щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства, відповідач наголосив на тому, що використання торговельних марок «ДеВижн» та «DeVision» не вплинуло на збільшення доходів ТОВ «Затишне».

Судом першої інстанції також встановлено, що ТОВ «Затишне» використовує знаки «ДеВижн» та «DeVision» в якості вивісок для позначення приміщень, застосовує їх в діловій документації, а також позиціонує себе як компанія, що входить до групи компаній, які працюють під торговельними марками «ДеВижн» та «DeVision».

Так, як вбачається з матеріалів справи на підставі субліцензійного договору від 02.07.2012 №0207-1Л Дочірнім підприємством із 100% іноземною інвестицією «СоюзКонтакт Інвестмент» надано ТОВ «Затишне» субліцензію на використання торговельних марок «ДеВижн» та «DeVision».

Згідно пункту 5.1 цього договору за надання субліцензії на використання знаку субліцензіат сплачує ліцензіатові плату у формі роялті в розмірі 800 000 грн без ПДВ на місяць.

Факт сплати ТОВ «Затишне» коштів у сумі 4 800 000 грн згідно умов субліцензійного договору від 02.07.2012 №0207-1Л підтверджується наявними в матеріалах документами.

Обґрунтовуючи економічну доцільність укладення зазначеного договору та сплати роялті згідно його умов, позивач зазначав, що здійснення господарської діяльності під загальновідомими, поважними та легко впізнаваними торговельними марками «ДеВижн» та «DeVision» дозволило йому заощадити суттєві фінансові, організаційні, трудові ресурси та час на просування та позиціонування себе на ринку, використання цих торговельних марок також дозволило укласти ряд договорів, за рахунок виконання яких позивачем отримувалися доходи.

Надаючи оцінку вказаним доводам судом апеляційної інстанції враховується, що за 2012 рік позивач задекларував дохід в сумі 110 931 174 грн та витрати в сумі 110 209 947 грн (з урахуванням спірних 4 800 000 грн роялті), відповідно прибуток склав 721 227 грн, за 2013 рік дохід - 14 380 390 грн, витрати - 13 582 660 грн, прибуток - 797 730 грн, за 2014 рік дохід - 20 927 169 грн, витрати - 20 927 169 грн, прибуток - 0 грн.

З огляду на вказані дані, у суду відсутні підстави вважати, що понесення позивачем у 2012 році 4 800 000 грн витрат у якості роялті (що фактично зменшило прибуток у 2012 році з 5 521 227 грн до 721 227 грн) призвело до дійсного економічного ефекту у наступних роках (у 2013 році прибуток збільшився на лише на 76 503 грн при понесених у 2012 році спірних витратах у розмірі 4 800 000 грн), а у 2014 році підприємство взагалі не отримало прибутку.

Окрім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять договорів, укладення та отримання прибутку за виконання яких пов'язане із використанням ТОВ «Затишне» торговельних марок «ДеВижн» та «DeVision».

При наданні оцінки пов'язаності спірних витрат із господарською діяльністю позивача, судом також враховуються пов'язаність позивача з його контрагентом, так як директор ТОВ «Затишне» є директором ТОВ «Етрек», засновником якого є ТОВ «Інвест Менеджмент Груп», яке у свою чергу є засновником Дочірнього підприємства із 100% іноземною інвестицією «СоюзКонтакт Інвестмент». При цьому, Дочірнє підприємство із 100% іноземною інвестицією «СоюзКонтакт Інвестмент», як встановлено судом першої інстанції, декларує не значну суму податкових зобов'язань з податку на прибуток, перекриваючи таким чином фінансові витрати за рахунок доходу, отриманого від роялті.

Крім того, як вірно вказано судом першої інстанції, згідно Свідоцтва України на знак для товарів і послуг №123077 від 25.05.2010 власником торговельної марки «ДеВижн» є ТОВ «ФК-Інвест», Столичне шосе, 103, поверх 21, м. Київ, 03131, а згідно Свідоцтва України на знак для товарів і послуг №107652 від 25.05.2009 власником торговельної марки «DeVision» є ДЕВІЖІОН ГРУП ЛІМІТЕД, Тємістоклі Дєрві, 3, Джуліа Хаус, Пі. Сі. 1066, Нікосія, Кіпр.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази надання вказаними власниками торгових марок права на отримання винагороди за використання таких торгових марок Дочірнім підприємством із 100% іноземною інвестицією «СоюзКонтакт Інвестмент», а також права останнього передавати третім особам, зокрема позивачу, права використання цих торгових марок.

Беручи до уваги викладені обставини, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що спірні витрати у якості роялті в сумі 4 800 000 грн (по 800 тис. грн щомісяця) не пов'язані з господарською діяльністю позивача, оскільки здійснені без мети досягнення економічного ефекту (ділової мети), а не виключно з метою отримання податкової вигоди.

Таким чином, висновок відповідача про необґрунтоване віднесення позивачем спірних витрат до складу витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на додану вартість є правильним, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним та не підлягає скасуванню.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, спірний субліцензійний договір є дійсним, заборони його укладення між пов'язаними особами норми ПК чи іншого нормативного акту не місять,

Щодо доводів про те, що роялті включаються до складу витрат згідно норм ПК, то колегія суддів звертає увару, що роялті включається до складу витрат, які враховують при визначенні об'єкта оподаткування, лише у випадку їх пов'язаності із господарською діяльністю платника. Проте, у спірних правовідносинах судом встановлено протилежне - ці витрати не пов'язані із господарською діяльність позивача, так як понесені без мети отримання прибутку (відсутність ділової мети).

Слід також відмітити, що у даному випадку норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини не припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків позивача як платника податку.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАТИШНЕ" залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 31.01.2019.