Справа № 802/1524/17-а
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1524/17-а

Головуючий у 1-й інстанції: Вільчинський Олександр Ванадійович

Суддя-доповідач: Охрімчук І.Г.

29 січня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Охрімчук І.Г.

суддів: Капустинського М.М. Мацького Є.М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Зозуля К.Т.,

представника позивача, представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року (повний текст рішення складено 27.09.2018 року, м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2, позивач) з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі ГУ ДФС у Вінницькій області, відповідач, контролюючий орган), в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06.06.2017 № 5015-13, зобов'язати контролюючі органи скасувати податковий борг в сумі 42357,29 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення від 06.06.2017 № 5015-13, яким їй визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є протиправним, адже належні їй приміщення житлового будинку є непридатними для проживання, а відповідно до підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв'язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не є об'єктом оподаткування. Вважає прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення від 06.06.2017 № 5015-13, яким їй визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки протиправним, адже належні їй приміщення житлового будинку є непридатними для проживання. Крім того, позивач звертає увагу, що відповідно до оскаржуваного рішення їй визначено суму грошового зобов'язання в розмірі 42357,29 грн., поряд із цим відповідно до листа ГУ ДФС у Вінницькій області № 879/02-32-50 від 08.12.2017 розмір податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за житловий будинок загальною площею 629,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_2, складає 33678,64 грн., що додатково підтверджує протиправність прийнятого рішення. Крім того, позивач надала суду заяву про уточнення позовних вимог, з урахуванням якої позивач просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Вінницькій області від 06.06.2017 № 5015-13. Додатково зазначила, що належна їй на праві власності житлова нерухомість, є непридатною для проживання, а тому не є об'єктом оподаткування.

Відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 Свою позицію ГУ ДФС у Вінницькій області мотивує тим, що належний позивачеві житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2, визнано непридатним для проживання 21.04.2017, а отже в 2016 році вказаний будинок був об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що підтверджує правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення від 06.06.2017 №5015-13. Зазначають, що належне позивачеві приміщення визнане непридатним для проживання згідно з рішенням виконавчого комітету Ксаверівської сільської ради від 27.04.2017 № 20, тоді як податкове зобов'язання визначено за 2016 рік. Крім того, зазначила, що прийняттю рішення виконкому Ксаверівської сільради передумувало обстеження житлового приміщення, здійснене неналежною комісією. Щодо розміру визначеного позивачеві податкового зобов'язання, то представник відповідача визнала, що при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано рішення Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 23.06.2015 "Про внесення змін до рішення від 28.01.2015 "Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки", яким вирішено встановити для житлових будинків, площа яких перевищує 250 кв.м ставку податку в розмірі 1%.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 09.10.2017 адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано податкове-повідомлення рішення ГУ ДФС у Вінницькій області від 06.06.2017 №5015-13, натомість в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною постановою, ГУ ДФС у Вінницькій області оскаржило її в апеляційному порядку. Так, постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017 постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 09.10.2017 скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

Разом із тим, постановою Верховного Суду від 19.04.2018 скасовано постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 09.10.2017 та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд вказав на необхідність надання оцінки можливості застосування рішення виконавчого комітету Ксаверівської сільської ради №20 від 27.04.2017 у спірних правовідносинах з огляду на припущені під час його прийняття порушення вимог закону та надання сторонам можливість підтвердити правильність їх доводів та заперечень як щодо придатності для проживання житловий будинок загальною площею 629,8 кв.м, житловою площею 241,5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2; так і правильності визначеного у податковому-рішенні податкового зобов'язання.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 25.07.2018 адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18.09.2018 року позов ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7. м. Вінниця, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задоволено частково. Визнано протиправним та скасувано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Вінницькій області від 06.06.2017 №5015-13.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач по справі подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.09.2018 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що з актів обстеження приміщень "А" та "В" житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 вбачається, що інженерно - технічні працівники в обстеженні участі не приймали. Таким чином, висновки викладені в актах перевірки технічного стану житлового будинку від 21.04.2017 року прийняті з порушенням норм чинного законодавства.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що за даними ДФС ОСОБА_2 є власником таких об'єктів нерухомості: житлового будинку загальною площею 629,8 кв.м, житловою площею 241,5 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2; житлового будинку загальною площею 76,7 кв.м, житловою площею 39 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_3; нежилого приміщення загальною площею 91,1 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4.

Відповідно до рішенням Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 28.01.2015 "Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" вирішено встановити для квартир, площа яких перевищує 60 кв.м та житлових будинків, площа яких перевищує 200 кв.м ставку податку в розмірі 2% від мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року.

До того ж, рішенням Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 23.06.2015 "Про внесення змін до рішення від 28.01.2015 "Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" вирішено встановити для квартир, площа яких перевищує 60 кв.м та житлових будинків, площа яких перевищує 250 кв. м. ставку податку в розмірі 1% від мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до акта перевірки технічного стану приміщення "Е" житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 від 21.04.2017, складеного комісією в складі депутатів Ксаверівської сільської ради та двох сусідів, комісія дійшла висновку, що вказане приміщення без проведення ремонтних робіт є недоцільним для використання його як житлове. Також комісією рекомендовано визнати дане приміщення непридатним для проживання, з виключенням його із житлового фонду для подальшого знесення.

Відповідно до акта перевірки технічного стану приміщення "А" житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 від 21.04.2017, складеного комісією в складі депутатів Ксаверівської сільської ради та двох сусідів, комісія дійшла висновку, що вказане приміщення знаходиться у занедбаному стані у зв'язку з тим, що воно тривалий час не використовувалось, тому не відповідає санітарним та технічним вимогам. Також комісією зазначено, що проведення ремонтних робіт приміщення "А" житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, для використання його як житлове є недоцільним.

Рішенням виконавчого комітету Ксаверівської сільської ради від 27.04.2017 № 20 затверджено акт технічного стану приміщення "А" та "Е" житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 від 21.04.2017. Визнано приміщення "А" житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, непридатним для проживання з виключенням його із житлового фонду для подальшого знесення. Приміщення "Е" житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, рекомендовано признати непридатним для проживання до завершення будівельних робіт.

Внаслідок зазначених обставин, 06.06.2017 контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № 5015-13, яким позивачеві визначено суму податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів житлової нерухомості, в сумі 42357,29 грн. Зазначене податкове повідомлення-рішення є предметом оскарження у даній адміністративній справі.

Встановлено, що об'єктом оподаткування при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення є житловий будинок загальною площею 629,8 кв.м, житловою площею 241,5 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_2. Обставини наявності в Реєстрі відомостей щодо зазначеного майна сторонами не заперечується, що було також підтверджено позивачем та представником відповідача в судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів, надаючи правову оцінку оскаржуваному податковому повідомленню-рішенню від 06.06.2017 № 5015-13 та враховуючи висновки Верховного Суду, що викладені в постанові від 19.04.2018, зазначає таке.

З 01.01.2015 набрав чинності Закон України від 28.12.2014 № 71-VIІI "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким шляхом викладення в новій редакції ст. 266 Податкового кодексу України, було введено новий вид податку для громадян України, яким передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до п. п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно з п. "ґ" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об'єктом оподаткування житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв'язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ксаверівської сільської ради від 27.04.2017 № 20 затверджено акт технічного стану приміщення "А" та "Е" житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 від 21.04.2017. Визнано приміщення "А" житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 непридатним для проживання з виключенням його із житлового фонду для подальшого знесення. Приміщення "Е" житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, рекомендовано признати непридатним для проживання до завершення будівельних робіт.

Відповідно до пункту 8.1. статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Згідно із пунктом 8.3. статті 8 Податкового кодексу України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до статті 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належить, зокрема, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Місцеві ради обов'язково установлюють податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, єдиний податок та збір за провадження деяких видів підприємницької діяльності.

Відповідно до положень статті 265 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування є об'єкт житлової нерухомості.

Не є об'єктом оподаткування: а) об'єкти житлової нерухомості, які перебувають у власності держави або територіальних громад (їх спільній власності); б) об'єкти житлової нерухомості, які розташовані в зонах відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, визначені законом; в) будівлі дитячих будинків сімейного типу; г) садовий або дачний будинок, але не більше одного такого об'єкта на одного платника податку; ґ) об'єкти житлової нерухомості, які належать багатодітним сім'ям та прийомним сім'ям, у яких виховується троє та більше дітей, але не більше одного такого об'єкта на сім'ю; д) гуртожитки.

Базою оподаткування є житлова площа об'єкта житлової нерухомості.

База оподаткування об'єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється органом державної податкової служби на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно.

У разі наявності у платника податку кількох об'єктів оподаткування база оподаткування обчислюється окремо за кожним з таких об'єктів.

База оподаткування об'єкта житлової нерухомості, що перебуває у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: а) для квартири - на 120 кв. метрів; б) для житлового будинку - на 250 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за базовий податковий (звітний) період і застосовується до об'єкта житлової нерухомості, у якій фізична особа - платник податку зареєстрована в установленому законом порядку, або за вибором такого платника до будь-якого іншого об'єкта житлової нерухомості, який перебуває в його власності.

Ставки податку встановлюються сільською, селищною або міською радою в таких розмірах за 1 кв. метр житлової площі об'єкта житлової нерухомості: для квартир, житлова площа яких не перевищує 240 кв. метрів, та житлових будинків, житлова площа яких не перевищує 500 кв. метрів, ставки податку не можуть перевищувати 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року; для квартир, житлова площа яких перевищує 240 кв. метрів, та житлових будинків, житлова площа яких перевищує 500 кв. метрів, ставка податку становить 2,7 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Обчислення суми податку з об'єктів житлової нерухомості, які знаходяться у власності фізичних осіб, проводиться органом державної податкової служби за місцезнаходженням об'єкта житлової нерухомості.

Податкове повідомлення-рішення про суму податку, що підлягає сплаті, та платіжні реквізити надсилаються органами державної податкової служби платникам за місцезнаходженням об'єкта житлової нерухомості до 1 липня звітного року за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що із прийняттям Податкового кодексу України був запроваджений новий місцевий податок - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановлення якого віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад шляхом прийняття відповідного рішення. У такому рішенні обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи для відповідного місцевого податку чи збору.

Одночасно із запровадженням вказаного місцевого податку та наданням відповідним місцевим радам повноважень щодо визначення його ставок Верховною Радою України самостійно визначено ставки такого податку для квартир, житлова площа яких перевищує 240 кв. метрів, та житлових будинків, житлова площа яких перевищує 500 кв. метрів - 2,7 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України. Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних розмірів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є виключною компетенцією відповідних місцевих рад.

Відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону.

Водночас, відповідно до пункту 4.4. статті 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюється відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Встановлення місцевих податків виключно рішеннями відповідних місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Отже, податкові органи не вправі нараховувати податкові зобов'язання з місцевого податку за ставкою, визначеною рішенням Верховної Ради України, за відсутності рішення відповідної місцевої ради, оскільки це суперечить закріпленому в Податковому кодексі України (підпункт 4.1.4. пункту 4.1 статті 4 цього Кодексу) принципу презумпції правомірності рішень платника податку та положенням пункту 56.21. статті 56 цього ж Кодексу, згідно з якими у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів щодо податкової реформи» (далі - Закон № 71-VIII), яким статтю 265 Податкового кодексу України викладено в новій редакції, а порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки викладено в статті 266 Податкового кодексу України.

Відповідно до статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Відповідно до підпункту 266.1.1. пункту 266.1. статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1. пункту 266.2. статті 266 Податкового кодексу України визначено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Приписами підпункту 266.2.2. пункту 266.2. статті 266 Податкового кодексу України передбачено, що не є об'єктом оподаткування, зокрема, житлова нерухомість непридатна для проживання, в тому числі у зв'язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради.

Згідно пункту 266.3. статті 266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до пункту 266.4. статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів; в) для різних типів об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів. Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Сільські, селищні, міські ради можуть збільшувати граничну межу житлової нерухомості, на яку зменшується база оподаткування, встановлена цим підпунктом.

Відповідно до пункту 266.5. статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно до пункту 266.6. статті 266 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Пунктом 266.7. статті 266 Податкового кодексу України визначений порядок обчислення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, оцінивши в повному обсязі надані сторонами докази, зазначає також наступне.

Відповідно до статті 4 ЖК України житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

Стаття 7 ЖК України передбачає, що квартири і будинки державного та громадського житлового фонду, непридатні для проживання, можуть бути переобладнані для використання в інших цілях або знесені за рішенням виконавчого органу відповідної Ради або місцевої державної адміністрації. Обстежувати стан цих будинків слід періодично у строки, встановлені Кабінетом Міністрів України - не менше одного разу на п'ять років.

Згідно з п.п. 5,10 п. б ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів міських рад належать делеговані (державні) повноваження щодо обліку житлового фонду, здійснення контролю за його використанням, а також щодо обліку об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Положенням про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженим постановою Ради міністрів Української РСР від 26.04.1984 року за № 189 (далі - Положення), яке є чинним на теперішній час, визначено процедуру визнання жилих приміщень непридатними для проживання та їх переведення в нежилі для використання в інших цілях.

За пунктами 1, 3, 5, 6, 7 Положення, жилі будинки державного і громадського житлового фонду підлягають плановому суцільному обстеженню з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам. Обстеження стану жилих будинків провадиться інженерно-технічними працівниками житлово-експлуатаційних організацій за участю представників громадськості. У разі необхідності до обстеження жилих будинків залучаються фахівці проектних і науково-дослідних організацій та органів і закладів санітарно-епідеміологічної служби. В разі неможливості або недоцільності проведення капітального ремонту житлово-експлуатаційна організація вносить до виконкому районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів пропозицію про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає вказаним вимогам і є непридатним для проживання. У такому разі, для обстеження стану жилих будинків виконавчий комітет відповідної місцевої Ради народних депутатів призначає комісію, яка при визнанні жилого будинку (жилого приміщення) непридатним для проживання вносить виконавчому комітету місцевої Ради пропозицію з проектом відповідного рішення.

Згідно п. 8 Положення рішення щодо придатності жилого будинку (жилого приміщення) для проживання приймає виконавчий комітет відповідної місцевої Ради народних депутатів.

Пунктом 10 Положення передбачено, що виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів або утворювані ними органи управління, а також відповідні підприємства, установи, організації ведуть облік непридатних для проживання жилих будинків (жилих приміщень) та видають довідки (виписки з рішень виконавчого комітету місцевої Ради) про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає санітарним і технічним вимогам.

Якщо жилий будинок (жиле приміщення) визнано виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів невідповідним санітарним і технічним вимогам та непридатним для проживання, виконком відповідної місцевої Ради вносить до виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів пропозицію про використання цього будинку (приміщення) в інших цілях або про знесення будинку.

Згідно пп. 10.1.1, 10.1.2 п. 10.1 ст. 10 та п. 10.3 ст. 10 Податкового Кодексу України (далі - Кодекс) до місцевих податків належить податок на майно та єдиний податок. Крім цього, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки).

Також, згідно п.п. 12.3.1, 12.3.2, 12.3.3, 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 даного Кодексу сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із Законом в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків і зборів, яке здійснюється у порядку визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначені ст. 7 цього Кодексу з дотримання критеріїв встановлених розділом 12 цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України встановлено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно пункту «г» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв'язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

З аналізу наведених положень Податкового кодексу України слідує висновок, що власник об'єкта житлової нерухомості може підтвердити, що житлова нерухомість непридатна для проживання на підставі рішення органу місцевого самоврядування про використання непридатного для проживання жилого будинку (жилого приміщення) в інших цілях або про знесення цього будинку.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу на те, що недотримання суб'єктом владних повноважень вимог закону при вчиненні дій та прийнятті рішення не повинне тягти за собою відповідальність та негативні наслідки для особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу. В даному випадку позивач мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто, наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Водночас, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010 № 17-рп/2010, в пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини якого стверджується: "що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинно базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки".

Скориставшись правом на звернення до органу місцевого самоврядування щодо визнання житлової нерухомості непридатної для проживання, позивач могла розраховувати на прийняття вказаного рішення відповідно до норм чинного законодавства. Обмеження позивача в цьому праві, на думку суду, суперечить принципу юридичної визначеності.

Враховуючи зазначене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про можливість застосування рішення виконавчого комітету Ксаверівської сільської ради №20 від 27.04.2017 у спірних правовідносинах, із якого слідує, що приміщення "А" житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 в с. Ксаверівка, визнане непридатним для проживання з виключенням його з житлового фонду для подальшого знесення, або використання в інших цілях. Тому, приміщення "А" належного позивачеві житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 в с. Ксаверівка не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу положень п. "ґ" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Крім того слід зазначити, що рішення органу місцевого самоврядування з цього приводу набрало чинності, не було оскаржене, вичерпало свою дію.

Стосовно доводів про те, що належний позивачеві будинок був визнаний непридатним для проживання лише 27.04.2017, що не може свідчити про те, що такий будинок був непридатний для проживання у 2016 роках, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до змісту абз. "ґ" підпункту 266.2.2 статті 266 ПК України вбачається, що вказана норма не унеможливлює встановлення для цілей оподаткування у рішенні органу місцевого самоврядування строку з якого житлове приміщення є непридатним для проживання. Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суд у постанові від 19.04.2018.

Крім того судом встановлено, що рішення органу місцевого самоврядування щодо визнання житлового приміщення не придатним для проживання винесене до винесення податковим органом податкового - повідомлення рішення. Доказів, які б підтверджували придатність житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, для проживання у 2016 році відповідачем не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи всі обставини, відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено факту того, що приміщення "А" належного позивачу житлового будинку було придатним для проживання у 2016 році.

Зрештою, як уже зазначалось судом вище, рішенням Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 28.01.2015 "Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" вирішено встановити для квартир, площа яких перевищує 60 кв.м та житлових будинків, площа яких перевищує 200 кв.м ставку податку в розмірі 2% від мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року.

Крім того, згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення позивачеві визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 42357,29 грн.

Разом з тим, зважаючи на лист ГУ ДФС у Вінницькій області №79/02-32-50 від 08.12.2017 розмір податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за житловий будинок загальною площею 629,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_2, складає 33678,64 грн.

Слід зазначити, що представник відповідача визнала, що контролюючим органом не враховано того, що рішенням Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 23.06.2015 "Про внесення змін до рішення від 28.01.2015 року "Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" вирішено встановити для квартир, площа яких перевищує 60 кв. м. та житлових будинків, площа яких перевищує 250 кв.м ставку податку в розмірі 1% від мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року.

До того ж, як уже зазначалося, приміщення "А" житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 в с. Ксаверівка не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу положень п. "ґ" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, що також не враховано під час прийняття оскаржуваного рішення.

Таким чином, судова колегія звертає увагу на те, що під час розрахунку позивачеві податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки контролюючим органом неправильно визначено об'єкт оподаткування та неправильно застосовано ставку податку, а сам розрахунок проведено із врахуванням меншої пільгової площі (200 кв.м), аніж визначеної рішенням Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 23.06.2015 (250 кв.м).

Зважаючи на вище викладені обставини, колегія суддів приходить висновку, що відповідачем не доведено правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення від 06.06.2017 №5015-13, тоді як обставини, на які посилається позивач в обґрунтування його протиправності, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду адміністративної справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 06.06.2017 № 5015-13.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Загалом, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред'явленого позову, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, судова колегія звертає увагу на те, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність прийнятого судового рішення. Рішення прийнято судом першої інстанції з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 31 січня 2019 року.

Головуючий Охрімчук І.Г.

Судді Капустинський М.М. Мацький Є.М.