Справа № 819/991/18
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/484/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року (прийняте у м. Тернополі суддею Баранюком А.З.; складене у повному обсязі 03 вересня 2018 року) в адміністративній справі № 819/991/18 за позовом ОСОБА_2 до Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Пенсійний фонд України, про визнання дій неправомірними та зобов'язання виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:

- визнати протиправними дії Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (далі - Тернопільське ОУПФУ) щодо невиплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 грудня 2017 року по 07 лютого 2018 року;

- зобов'язати Тернопільське ОУПФУ виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 грудня 2017 року по 07 лютого 2018 року;

- рішення суду в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року його поновлено на посаді заступника начальника Тернопільського ОУПФУ з 07 червня 2017 року та стягнуто на його користь з Тернопільського ОУПФУ 48001 грн02 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням всіх обов'язкових платежів та зборів, що підлягають відшкодуванню із заробітної плати, за період з 07 червня 2017 року по 11 грудня 2018 року.

Фактично його було поновлено на роботі лише 08 лютого 2018 року.

03 травня 2018 року він звертався до відповідача із заявою про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 грудня 2017 року по 07 лютого 2018 року включно, проте йому в задоволенні такого клопотання було відмовлено, що і стало підставою його звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Тернопільського ОУПФУ щодо невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12 грудня 2017 року по 07 лютого 2018 року.

Зобов'язано Тернопільське ОУПФУ виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 грудня 2017 року по 07 лютого 2018 року.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило Тернопільське ОУПФУ, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та за неправильного застосування норм матеріального права. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що причина невидання наказу про поновлення позивача на роботі була поважною, а саме: відсутність посади, на яку необхідно було поновити позивача. Позивач не тільки не вживав жодних заходів для його поновлення на посаді, а й перешкоджав виконанню судового рішення. Крім того, суд не визначив суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити з таких підстав.

Як встановлено судом, наказом № 97-ос від 06 червня 2017 року «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 06 червня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_2.» оголошено наказ Пенсійного фонду України №380-о від 06 червня 2017 року та визнано позивача таким, що звільнений з посади заступника начальника Тернопільського ОУПФУ у зв'язку з реорганізацією на підставі пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Не погодившись із вказаним звільненням, позивач оскаржив його до суду.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2017 року у справі №819/1121/17 у задоволенні позову ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року скасовано постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2017 року у справі № 819/1121/17 та прийнято нову, якою позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Поновленого на посаді заступника начальника Тернопільського ОУПФУ з 07 червня 2017 року та стягнуто з Тернопільського ОУПФУ на його користь 48001 грн 02 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням всіх обов'язкових платежів та зборів, що підлягають відшкодуванню із заробітної плати, за період з 07 червня 2017 року по 11 грудня 2018 року.

На виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року Пенсійний фонд України 24 січня 2018 року виніс наказ №44-о «Про поновлення на посаді ОСОБА_2.».

25 січня 2018 року Тернопільським ОУПФУ винесено наказ №20-ос «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 24 січня 2018 року №44-о «Про поновлення на посаді ОСОБА_2.».

Листом від 25 січня 2018 року №1324/12 Тернопільське ОУПФУ повідомило ОСОБА_2 про поновлення його на роботі на посаді заступника начальника Тернопільського ОУПФУ та запросило його до Тернопільського ОУПФУ за адресою: м. Тернопіль, вул. Руська, 17 для ознайомлення з наказом від 25 січня 2018 року №20-ос «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 24 січня 2018 року №44-о «Про поновлення на посаді ОСОБА_2.», внесення змін до трудової книжки та для виконання трудових обов'язків.

Цей лист позивач отримав 08 лютого 2018 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення.

08 лютого 2018 року ОСОБА_2 був поновлений на посаді, про що внесено відповідний запис № 34 до його трудової книжки, що підтверджується копією вказаної трудової книжки серії БТ-ІІ № 5579261.

31 січня 2018 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (далі - відділ ПВР УДВС ГТУЮ у Тернопільській області) Гулька В.І. розглянув заяву ОСОБА_2 про примусове виконання виконавчого листа у справі № 819/1121/17, виданого 11 січня 2018 року Тернопільським окружним адміністративним судом про поновлення його на посаді заступника начальника Тернопільського ОУПФУ з 07 червня 2017 року та відкрив виконавче провадження ВП № 55672856, про що виніс відповідну постанову.

06 лютого 2018 року відповідач надіслав до відділу ПВР УДВС ГТУЮ у Тернопільській області повідомлення про належне виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року про поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Тернопільського ОУПФУ.

20 лютого 2018 року старший державний виконавець ВПРВ УДВС ГТУЮ у Тернопільській області Гулька В.І. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 55672856 у зв'язку з виконанням рішення суду.

03 травня 2018 року позивач звернувся через портал електронних послуг Пенсійного фонду України до відповідача із клопотанням про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 грудня 2017 року по 07 лютого 2018 року включно.

10 травня 2018 року відповідач листом № ВЕБ -19195-ФС-18-010106 відмовив позивачу у задоволенні його клопотання, посилаючись на те, що ОСОБА_2 був присутній у судовому засіданні під час проголошення постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року, проте на роботу він не вийшов, на телефонні дзвінки не відповідав, чим сам перешкоджав виконанню постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року про поновлення його на посаді, а тому підстави для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 грудня 2017 року по 07 лютого 2018 року відсутні.

Не погодившись із цією відмовою, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді фактично виконана 08 лютого 2018 року шляхом ознайомлення його з відповідним наказом, тому є підстави для задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності Тернопільського ОУПФУ щодо невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання судового рішення за період 12 грудня 2017 року по 07 лютого 2018 року на підставі 236 КЗпП України.

Зазначена вище стаття КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії. З огляду на це, суд вважав безпідставним твердження представника відповідача про те, що позивач не вживав необхідних заходів для поновлення його порушеного права на працю; більше того, суд звернув увагу на те, що позивач сам звертався до органів примусового виконання рішень для виконання постанови суду про поновлення його на посаді.

Крім того, єдиним належним доказом інформування позивача про прийняття відповідачем наказу про поновлення позивача на роботі є наявна у матеріалах справи копія рекомендованого повідомлення про вручення ОСОБА_2, отриманого ним 08 лютого 2018 року. Того ж дня позивач звернувся до Тернопільського ОУПФУ, що повністю спростовує твердження відповідача про перешкоджання позивачем виконанню рішення суду.

Суд не погодився з твердженням відповідача, яке обґрунтоване правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 524/415/16-ц, про те, що затримка у поновленні позивача на роботі була спричинена необхідністю проведення процедури призначення заступника начальника Тернопільського ОУПФУ, яка є тривалою в часі, що є поважною причиною невидання наказу про поновлення працівника на роботі негайно після проголошення рішення суду, оскільки визначальною обставиною у справі, на яку посилається відповідач, була відсутність представника відповідача під час проголошення рішення апеляційного суду, а відповідно й неможливість його виконання до отримання рішення поштою.

Натомість, у справі, що розглядається, представник відповідача був присутнім у судовому засіданні під час проголошення рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року, знав про прийняте рішення про поновлення ОСОБА_2 на роботі, а тому відповідач був зобов'язаний виконати рішення про поновлення позивача на роботі негайно.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи і є частково правильними з огляду на таке.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частин першої, другої, сьомої статті 235 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі. Така виплата проводиться за весь час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов'язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Відповідно до частин другої, третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

За приписами статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною другою статті 372 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 3 частини першої статті 371 КАС передбачено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Крім цього, у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказано, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Згідно із частиною другою статті 65 Закону України від 02.06.2016 за № 1404-VIII «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Враховуючи те, що постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді фактично виконана 08 лютого 2018 року шляхом ознайомлення позивача з відповідним наказом, внесення запису до трудової книжки та фактичного допущення позивача до роботи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанцій стосовно необхідності виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання судового рішення на підставі 236 КЗпП України за період з 12 грудня 2017 року по 07 лютого 2018 року.

Колегія суддів відкидає як необгрунтовані доводи апелянта щодо того, що позивач не був позбавлений можливості безпосередньо з'явитися до Тернопільського ОУПФУ наступного дня після ухвалення судового рішення про поновлення на роботі, а продовжив перебування на обліку в Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості в статусі безробітного та одержання допомоги по безробіттю з таких підстав.

Як уже було зазначено вище, стаття 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року у справі № 21-63а15.

З приводу покликання апелянта на те, що поважною причиною невидання наказу про поновлення позивача на роботі негайно була відсутність посади, на яку необхідно було його поновити, колегія суддів зазначає, що законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру виплат за певних обставин, а наявність вини у затримці виконання судового рішення не є обов'язковою для задоволення заявлених вимог.

Тобто, така виплата проводиться за весь час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці і закон пов'язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Крім того, наявність вини при невиконанні судового рішення випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження, тому покликання апелянта на норми Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставними.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій, зокрема, у постановах від 20.06.2018 у справі № 826/808/16, від 06.06.2018 у справі № 813/1017/16, від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 04.10.2018 у справі №823/1553/17.

Правильно встановивши підставність позовних вимог позивача, суд першої інстанції разом з тим, не визначив розмір суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, необхідно враховувати положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Зважаючи на природу та підстави цього спору та, оскільки спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, доповнивши абзац другий резолютивної частини рішення суду першої інстанції словами:«у сумі 18837 (вісімнадцять тисяч вісімсот тридцять сім) грн 39 коп. без утримання податків та інших обов'язкових платежів».

Згідно з приписами першого речення першої частини статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок).

Відповідно до абзаців другого, третього та восьмого пункту 2 Порядку працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

За приписами пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно із абзацами першим та другим пункту 10 Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

При визначенні цієї суми колегія суддів бере за основу середньоденну заробітну плату в розмірі 366 грн 42 коп., яка зберігалась за позивачем на час вимушеного прогулу у зв?язку з незаконним звільненням, і яка була визначена постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року у справі № 876/11046/17, з коригуванням на коефіцієнт збільшення посадових окладів 1,3182, відповідно до довідки Тернопільського ОУПФУ від 04.10.2018 № 15091/07.

Відповідно розмір середньоденного заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання рішення про поновлення на роботі буде складати 483 грн 01 коп., а саме:366,42 грн Ч 1,3182 = 483,01 грн.

Враховуючи те, що кількість робочих днів за час вимушеного прогулу за період з 12 грудня 2017 року по 07 лютого 2018 року складає 39 робочих днів (помісячно 13, 21 та 5 відповідно), розмір середнього заробітку за цей час становить: 483,01 грн Ч 39 = 18 837,39 грн.

Тобто, виплаті підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, оскільки Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин, в т.ч. й таких як перебування на обліку в центрі зайнятості в статусі безробітного та одержання допомоги по безробіттю, отримання заробітної плати за новим місцем роботи.

Крім того, частину третю статті 117 КЗпП, якою було встановлено, що в разі, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи, було виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248- «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України».

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій зокрема у постанові від 20 червня 2018 рокуу справі № 826/808/16.

При цьому колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зауважити, що вказана зміна рішення суду першої інстанції шляхом доповнення його резолютивної частини вчинена в межах заявлених позивачем позовних вимог і направлена на дотримання вимог частини першої статті 2 КАС України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо забезпечення права позивача на ефективний засіб юридичного захисту та відновлення порушеного права.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті, проте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, зазначене відповідно до статті 317 КАС України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року в адміністративній справі № 819/991/18 змінити, доповнивши абзац другий резолютивної частини цього рішення словами: «у сумі 18837 (вісімнадцять тисяч вісімсот тридцять сім) грн 39 коп. без утримання податків та інших обов'язкових платежів».

У решті рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року в адміністративній справі № 819/991/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п'ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 01 лютого 2019 року.