Справа № 351/2019/17
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/3025/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.

за участю секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2018 року, ухвалене суддею Ничик Г.І., 12:59:12 год., м. Городенка, дата складання повного тексту рішення 24 вересня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Коломийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов'язати вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

06.10.2017 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Коломийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо перерахування стажу судді у відставці ОСОБА_1; зобов'язати відповідача зарахувати до стажу роботи судді у відставці половину строку навчання за денною формою в Львівському Державному університеті імені Івана-Франка за період з 01 вересня 1977 року по 30 червня 1982 року, що становить 2 роки 6 місяців та календарний період проходження військової служби в Збройних силах СРСР з 12.05.1973 року по 19.05.1975 року, що становить 2 роки 00 місяців 07 днів, а загальний стаж роботи вважати 38 років 8 місяців 18 днів, а загальний стаж роботи вважати 38 років 9 місяців 18 днів; перерахувати йому призначене довічне грошове утримання з врахуванням надбавки 80% від посадового окладу за вислугу років з часу призначення довічного грошового утримання.

Ухвалою Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 22.01.2018 року залучено до участі у справі ТУ ДСА України в Івано-Франківській області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Коломийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи судді половини строку навчання за денною формою у навчальному закладі та періоду проходження військової служби в Збройних силах СРСР. Зобов'язано Коломийське об'єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області зарахувати до стажу роботи судді ОСОБА_1, судді у відставці, половину строку навчання за денною формою в Львівського Державному університеті імені Івана-Франка за період з 01 вересня 1977 року по 27 червня 1982 року, що становить 2 роки 5 місяців 11 днів та календарний період проходження військової служби в Збройних силах СРСР з 12.05.1972 року по 19.05.1974 року, що становить 2 роки 00 місяців 08 днів, зазначені періоди включити до загального стажу роботи ОСОБА_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI, було передбачено право судді на зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, календарного періоду проходження строкової військової служби, а також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих. Отже не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та періоду проходження строкової військової служби в лавах радянської армії, і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді, є неправомірним.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до військового квитка серії НОМЕР_1 позивач з 12 травня 1973 року по 19.05.1975 року проходив строкову військову службу.Дипломом серії НОМЕР_2, виданим 27.06.1982 р. Львівським ордена Леніна державним університетом ім. І.Франка стверджено, що позивач навчався у названому університеті з 01.09.1977 року по 27.06.1986 року. Про те, що позивач навчався за денною формою навчання свідчить запис № 7 в його трудовій книжці. Загальний строк навчання 4 роки 9 місяців 27 днів.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що слід визнати протиправною бездіяльність Коломийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо не зарахування позивачу до стажу роботи судді періоду проходження військової служби в Збройних силах СРСР з 12.05.1972 року по 19.05.1974 року та половини строку навчання за денною формою у навчальному закладі від загального строку навчання 4 роки 9 місяців 27 днів, становить 2 роки 5 місяців 11 днів, а не 2 роки 6 місяців, як вказував позивач в позовній заяві.

Оскільки судом визнається протиправною бездіяльність відповідача щодо не зарахування позивачу до стажу роботи судді періоду проходження військової служби в Збройних силах СРСР та задовольняються позовні вимоги про зобов'язання відповідача зарахувати цей період до стажу роботи судді позивачу, для повного захисту його порушених прав суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог, визначивши календарний період проходження військової служби в Збройних силах СРСР з 12.05.1972 року по 19.05.1974 рік - 2 роки 00 місяців 08 днів, а не 2 роки 00 місяців 07 днів, як вказував позивач.

Отже, до стажу роботи позивача на посаді судді слід врахувати календарний період проходження строкової військової служби в Збройних силах з 12.05.1973 року по 19.05.1975 року - 2 роки 00 місяців 8 днів. та половину строку навчання за денною формою у Львівському державному університеті ім. І.Франка з 01.09.1977 року по 27.06.1986 року - 2 роки 5 місяців 11 днів. Зазначені періоди слідв ключити до загального стажу роботи позивача.

Щодо вимоги перерахувати призначене довічне грошове утримання позивачу з врахуванням надбавки 80% від посадового окладу за вислугу років з часу призначення довічного грошового утримання, то суд першої інстанції дійшов висновку, що така задоволенню не підлягає, оскільки доплата за вислугу років судді ОСОБА_1. була встановлена наказом Снятинського районного суду Івано-Франківської області № 104 від 19.09.2013 року, згідно з яким скасовано наказ № 2 від 03.01.2013 року про встановлення доплати за вислугу років судді Снятинського районного суду ОСОБА_1. у розмірі 80 відсотків посадового окладу та встановлено щомісячну доплату за вислугу років з 01січня 2013 року судді Снятинського районного суду ОСОБА_1. у розмірі 70 відсотків посадового окладу, так як його стаж становить більше тридцяти років. Наказ Снятинського районного суду № 104 від 19.09.2013 року про встановлення позивачу надбавки за стаж в розмірі 70% чинний, даних про його скасування суду не надано, тому вимоги позивача щодо перерахування призначеного позивачу довічного грошовогоутримання з врахуванням надбавки 80% від посадового окладу за вислугу років з часу призначення довічного грошового утримання є безпідставними, з чого слідує, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, вважаючи його в цій частині незаконним та необґрунтованим, винесеним з неповним з'ясуванням фактичних обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржив його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та задовольнити позовні вимоги повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що наказ Снятинського районного суду Івано-Франківської області №104 від 19.09.2013 року, як основна підстава щодо відмови в задоволенні частини позовних вимог щодо перерахування призначеного довічного грошового утримання позивачу з врахуванням надбавки 80% від посадового окладу за вислугу років був винесений після прийняття рішення Конституційним Судом України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 та спрямований на звуження обсягу прав позивача, а тому є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та Конституції України.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції, всупереч вимог матеріального права, при встановленні фактів наявності первісних підстав обрахунку складової довічного грошового утримання - «доплата за вислугу років», (в даному випадку наказ Снятинського районного суду Івано-Франківської області № 104 від 19.09.2013 року), який є причиною незаконного обрахунку складових суддівської винагороди апелянта, в силу ст.11 КАС України повинен був вийти за межі позовних вимог.

Стверджує, що зарахування до стажу судді половини строку навчання у вищому навчальному закладі та календарного строку проходження строкової військової служби не приводить до зміни обсягу його прав, так як часткове задоволення позовних вомог не призводить до перерахунку в сторону збільшення довічного грошового утримання судді у відставці.

Згідно ч.4 ст.229 КАС України (фіксування судового засідання технічними засобами) у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 2 ст.313 КАС України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що наказом відділу юстиції Івано-Франківського облвиконкому № 02-7/19 від 21.06.1982 року у зв'язку з вибранням ОСОБА_2 призначено на посаду народного судді Снятинського районного народного суду. Постановою Верховної Ради України № 1779-ІІІ від 01.06.2000 року ОСОБА_2 обрано безстроково суддею Снятинського районного суду Івано-Франківської області; відповідно до рішення Ради суддів України від 31.05.2007 року № 50 призначений строком на п'ять років на посаду голови цього ж суду. Рішеннями зборів суддів Снятинського районного суду від 15.07.2014 року та від 14.07.2015 року бувпризначений на посаду голови Снятинського районного суду, відповідно: строком один рік, з 15.07.2014 року по 14.07.2015 року; та з 15.07.2015 року строком на два роки. Постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 року ОСОБА_2 звільнений з посади судді (голови) Снятинського районного суду у звязку з поданням заяви про відставку. Наказом в.о. голови Снятинського районного суду № 02-03/15 від 04.10.2016 року ОСОБА_2 відрахований зі штату суду на підставі Постанови Верховної Ради України від 22.09.2016 року № 1600-VІІІ. Вказане підтверджується зписами в трудовій книжці позивача.

Розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довідного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2, виданий Снятинським районним судом Івано-Франківської області 11.10.2016 року за № 7778-вих/16 свідчить, що стаж роботи на посаді судді станом на 03.10.2016 року складає 34 роки 3 місяці 13 днів.

ОСОБА_2, як судді у відставці, призначене та виплачується щомісячне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». З 11.10.2016 року позивач отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до розпорядження управління ПФУ в Снятинському районі від 19.10.2016 року розмір щомісячного грошового утримання судді у відставці становив 23490 грн., 90% від заробітку 26100 грн., при стажі роботи на посаді судді 34 роки 3 місяці 13 днів та загальному стажі 43 роки 10 місяців 8 днів. Згідно перерахунку через зміну надбавки від 19.01.2017 року позивачу призначене щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 25920 грн., що стверджено розпорядженням Управління ПФУ в Снятинському районі від 19.01.2017 року.

Коломийське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом № 203/Б-15 від 02.10.2017 року позивачу відмовлено у перерахунку та виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з врахуванням половини строку навчання у вищому навчальному закладі та строку проходження військової служби з посиланням на те, що Законом України «Про статус суддів» не передбачено зарахування половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та періоду проходження строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання. Також зазначено, що згідно з Рішенням Конституційного суду України від 08.06.2016 року № 4-рп/2016 на підставі заяви ОСОБА_2 від 12.01.2017 року та довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за № 623 від 13.12.2016 року, виданої ТУ ДСА України в Івано-Франківській області, ОСОБА_2 здійснено перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання і з 01.01.2017 року його розмір складає 25920 грн. Крім того, зазначено, що обчислення щомісячного довічного грошового утримання, згідно Закону України «Про статус суддів», здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі складових, які вказані у довідці про заробітну плату виданої за № 623 від 13.12.2016 року Державною судовою адміністрацією України в Івано-Франківській області.

На час виходу позивача у відставку був чиним Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), статтею 120 якого передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до положень частини першої статті 135 Закону № 2453-VI, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Частиною третьою статті 141 Закону № 2453-VI в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №1-8/2016, визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Пунктом 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI (в редакції, чинній до 28 березня 2015 року) передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ (далі - Закон № 2862-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 43 Закону № 2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з частиною четвертою статті 43 Закону № 2453-VI судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді.

До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із частиною першої статті 25 Конституційного Договору від 08 червня 1995 року № 1к/95-ВР між Верховною Радою України та Президентом України «Про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України» Президент України в межах своїх повноважень видає укази і розпорядження, які є обов'язковими для виконання на всій території України, дає їх тлумачення (зазначений Договір був чинний на момент видання Президентом України указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» та втратив чинність із набранням чинності Конституції України 28 червня 1996 року).

Відповідно до пункту 1 Розділу XV «Перехідні положення» Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Згідно частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов'язковими до виконання на території України.

Відповідно до частини першої статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Згідно із статтею 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" (стаття втратила чинність 20 березня 2008 року), чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Крім того, згідно з абзацом 2 пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів»»(яка діяла одночасно із Законом № 2862-ХІІ; втратила чинність 01 січня 2012 року), доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2008 року № 545, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до частини шостої статті 47 та пункту 8 частини четвертої статті 48 Закону № 2453-VI незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Крім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Також, в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Так, згідно із пунктом 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17 листопада 2010 року Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки - «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці».

Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов'язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що неправомірним є позбавлення особи, зокрема, судді, набутого статусу (наприклад, статусу особи, яка має стаж роботи на посаді судді у конкретному кількісному вимірі), оскільки це не узгоджується з принципом правової визначеності. При цьому, дозволяється, виключно шляхом прийняття закону, змінити механізм використання такого статусу у формі зменшення розміру фінансових виплат або пільг, а також позбавлення особи права на перерахунок певних соціальних виплат тощо.

Як встановлено судом першої інстанції повноваження ОСОБА_1, як судді, припинилися з дня набрання чинності постанови Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року № 1600-VIII «Про звільнення суддів», якою позивач був звільнений з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Отже, з 22 вересня 2016 року позивач припинив свої повноваження як суддя та набув право на призначення грошового утримання судді у відставці на умовах, визначених нормами законодавства, чинного станом саме на 22 вересня 2016 року.

Враховуючи викладене вище, суд апеляційної інстанції зазначає, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом № 2453-VI, було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, календарного періоду проходження строкової військової служби.

Суд апеляційної інстанції вважає, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з'ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 6 березня 2018 року у справі № 308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі № 243/4448/17, від 11 вересня 2018 року у справі №428/4671/17, від 1 жовтня 2018 року у справі №541/503/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 140/263/17, від 23 жовтня 2018 року у справі №686/10100/15-а, від 9 листопада 2018 року у справі №310/7977/16-а.

Таким чином, не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та періоду проходження строкової військової служби в лавах радянської армії, і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді, є неправомірним.

Встановлено, що відповідно до військового квитка серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 12 травня 1973 року по 19.05.1975 року проходив строкову військову службу. Згідно дипломому серії НОМЕР_2, виданого 27.06.1982 року Львівським орденом Леніна державним університетом ім. І.Франка, ОСОБА_1 навчався у вказаному університеті з 01.09.1977 року по 27.06.1986 року. Про те, що позивач навчався за денною формою навчання свідчить запис № 7 в його трудовій книжці. Загальний строк навчання 4 роки 9 місяців 27 днів.

Таким чином судом першої інстанції правомірно визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи судді періоду проходження військової служби в Збройних силах СРСР з 12.05.1972 року по 19.05.1974 року та половини строку навчання за денною формою у навчальному закладі від загального строку навчання 4 роки 9 місяців 27 днів, становить 2 роки 5 місяців 11 днів.

Отже, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що до стажу роботи позивача на посаді судді слід врахувати календарний період проходження строкової військової служби в Збройних силах з 12.05.1973 року по 19.05.1975 року - 2 роки 00 місяців 8 днів. та половину строку навчання за денною формою у Львівському державному університеті ім. І.Франка з 01.09.1977 року по 27.06.1986 року - 2 роки 5 місяців 11 днів та зазначені періоди слід включити до загального стажу роботи позивача.

Разом з тим, щодо позовної вимоги перерахувати призначене довічне грошове утримання позивачу з врахуванням надбавки 80% від посадового окладу за вислугу років з часу призначення довічного грошового утримання, то апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що така задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, затвердженому постановою Правління ПФУ 25.01.2008 року № 3-1 визначено перелік документів, необхідних для призначення щомісячного довічного утримання, в т.ч. до заяви додаються: довідка про розмір суддівської винагороди встановленої форми та документи про стаж.

Встановлено, що довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, видані територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області 06.10.2016 року № 528 та 13.12.2016 року № 623 свідчать, що до заробітної плати ОСОБА_1, яка враховується при призначенні щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, включена надбавка за вислугу років - 70 %.

Відповідно до Типового положення про апарат місцевого, апеляційного суду, затвердженого наказом ДСА України № 115 від 28.09.2012 року, апарат суду здійснює заходи щодо фінансового, кадрового забезпечення суддів та працівників апарату суду.

Із матеріалів справи видно, що доплата за вислугу років судді ОСОБА_1. була встановлена наказом Снятинського районного суду Івано-Франківської області № 104 від 19.09.2013 року, згідно з яким скасовано наказ № 2 від 03.01.2013 року про встановлення доплати за вислугу років судді Снятинського районного суду ОСОБА_1 у розмірі 80 відсотків посадового окладу та встановлено щомісячну доплату за вислугу років з 01січня 2013 року судді Снятинського районного суду ОСОБА_1 у розмірі 70 відсотків посадового окладу, так як його стаж становить більше тридцяти років.

Наказ Снятинського районного суду № 104 від 19.09.2013 року про встановлення ОСОБА_1 надбавки за стаж в розмірі 70% є чинний. В матеріалах справи відсутні докази про скасування вказаного наказу. Крім того, наказ Снятинського районного суду № 104 від 19.09.2013 року не є предметом розгляду у даній справі.

Відтак, відсутні правові підстави для задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 щодо перерахування йому призначеного довічного грошового утримання з врахуванням надбавки 80% від посадового окладу за вислугу років з часу призначення довічного грошового утримання, тому судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні такої.

Апелянтом не було надано доказів на підтвердження вимог апеляційної скарги.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.4 ст.229, ст.ст. 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2018 року у справі №351/2019/17 за позовом ОСОБА_1 до Коломийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов'язати вчинити дії - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 01.02.2019 року