Справа № 826/6646/16
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6646/16 Судді першої інстанції: Арсірій Р.О.,
Кузьменко В.А., Огурцов О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на прийняту у порядку письмового провадження ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Національного банку України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 (далі - Позивач, ОСОБА_3) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - Відповідач, НБ України) про:

- визнання протиправним та скасування наказу НБ України від 31.03.2016 року №1433-к, яким ОСОБА_4 було звільнено директора Центрального сховища Національного банку України з роботи 01.04.2016 року за порушення Присяги державного службовця;

- зобов'язання НБ України поновити ОСОБА_3 на посаді директора Центрального сховища Національного банку України;

- зобов'язання НБ України виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.02.2017 року позов задоволено повністю, а також допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді директора Центрального сховища Національного банку України з 01.04.2016 року та стягнення з НБ України на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за один місяць.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2017 року частково задоволено апеляційну скаргу НБ України - постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.02.2017 року змінено в частині зобов'язання НБ України виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу та викладено п. 4 резолютивної частини наступним чином: «Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_3 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2016 року по день прийняття судом рішення про поновлення на посаді в сумі 865 196 грн. 88 коп.». В іншій частині постанову суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04.04.2018 року касаційну скаргу Національного банку України залишено без задоволення, а постанови суду першої та апеляційної інстанції - без змін.

Крім того, у травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою у порядку ч. 9 ст. 267 КАС України у редакції, яка була чинною до 15.12.2017 року, в якій просив скасувати з підстав протиправності наказу НБ України від 16.02.2017 року №508-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_3».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.11.2018 року заяву ОСОБА_3 від 03.05.2017 року у порядку ч. 9 ст. 267 КАС України у редакції, чинній за момент звернення, ст. 383 КАС України - залишено без задоволення. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що у межах задоволених позовних вимог рішення суду виконано Відповідачем у повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи. Суд зазначив, що викладені у заяві мотиви за своєю суттю є обґрунтуванням збільшення позовних вимог, що не охоплюється інститутом судового контролю. Також вказав, що незгода з рішенням суб'єкта владних повноважень не позбавляє особу звернутися із позовом у загальному порядку, а не в рамках ст. 383 КАС України, адже право Позивача на зобов'язання Відповідача - суб'єкта владних повноважень, вчинити дії положеннями вказаної статті процесуального закону взагалі не передбачено.

Не погоджуючись з викладеним в ухвалі рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу в частині та постановити нове рішення, яким визнати протиправним наказ Національного банку України від 16.02.2017 року №508-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_3». В обґрунтування своїх доводів зазначає, що оскаржувана ухвала не містить посилання на будь-які надані Позивачем докази та оцінку аргументів заяви. Вказує, що видавання Відповідачем протиправного наказу не свідчить про виконання рішення, адже фактично Позивача не поновлено на посаді, з якої його було звільнено, оскільки Відповідачем створено спеціально для цього аналогічну посаду, у той час як особа, яка займає посаду, з якої Позивача було протиправно звільнено, продовжує працювати. Підкреслює, що судом не було враховано, що новоутворене центральне сховище після звільнення ОСОБА_3 створене не було, запис про поновлення та звільнення Позивача було здійснено в один день, фактично ОСОБА_3 не було допущено до роботи, а поновлення здійснено на посаді, яку останній до звільнення не обіймав. Поряд з іншим, звертає увагу, що суд помилково вважав, що подана заява містить обґрунтування збільшення позовних вимог. Також зазначає, що суд першої інстанції не позбавлений права визнати наказ протиправним, не скасовуючи його.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2018 року було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2018 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.01.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу НБ України просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. При цьому наголошує на тому, що, обґрунтовуючи протиправність наказу від 16.02.2017 року, Позивач не врахував, через фактичну відсутність Заявника на роботі після прийняття рішення про його поновлення, останній до роботи не приступав, а 14.06.2017 року подав заяву про звільнення за угодою сторін. Крім того, зазначає на відсутності підстав для звернення до суду із даною заявою з огляду на відсутність порушених прав ОСОБА_3 Звертає увагу на те, що Позивачем всупереч ч. 5 ст. 308 КАС України було змінено вимоги заяви, про що останнім прямо зазначено в апеляційній скарзі.

У судовому засіданні Позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили суд її вимоги задовольнити повністю.

Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду у справі №826/6646/16 виконано НБ України у повному обсязі, а незгода з прийнятим на його виконання наказом про поновлення на роботі є підставою для оскарження такого акту у загальному порядку.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, обов'язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Згідно ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до абз. 1 ч. 9, ч. 10 ст. 267 КАС України у редакції, яка була чинною на момент подання заяви, особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. У разі наявності підстав для задоволення заяви суд ухвалює одну із постанов, що передбачені частиною другою статті 162 цього Кодексу.

Така постанова може бути оскаржена лише в апеляційному порядку.

За правилами ч. 1 ст. 383 КАС України у чинній редакції особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Згідно ч. 6 ст. 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Системний аналіз вищезазначених норм права свідчить, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого був унормований ст. 267 КАС України та нині врегульований у тому числі і приписами ст. 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача. Застосування судом до суб'єкта владних повноважень заходів процесуального впливу можливе виключно у випадку встановлення факту невиконання таким суб'єктом владних повноважень дій зобов'язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи-позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.02.2017 року у справі №826/6646/16 ОСОБА_3 було поновлено на роботі на посаді директора Центрального сховища Національного банку України з 02.04.2016 року із збереженням раніше встановлених умов оплати праці та приписано здійснити Позивачу виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць, про що Національним банком України прийнято наказ від 16.02.2017 року №508-к (т. 3 а.с. 7).

Про прийняття даного наказу, як вбачається з матеріалів справи, було повідомлено ОСОБА_3 листом від 22.02.2017 року №17-0008/14041 (т. 3 а.с. 32), а також листом від 03.04.2017 року №17-0008/24440 (т. 3 а.с. 33-35).

При цьому судовою колегією враховується, що ОСОБА_3 було звільнено з посади директора Центрального сховища Національного банку України як самостійної структурної одиниці. На такій же посаді його було й поновлено відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України.

Зі змісту постанови Правління Національного банку України від 21.01.2016 року №26 «Про централізацію окремих функцій та виключення зі структури Національного банку України Центрального сховища Національного банку України» вбачається, що Центральне сховище Національного банку України виключено зі структури НБ України зі скороченням штату та чисельності працівників та створено у структурі центрального апарату Національного банку України Центральне сховище.

Отже, перебування ОСОБА_6 на посаді директора Центрального сховища Національного банку України як структурної одиниці центрального апарату Національного банку України жодним чином не свідчить про те, що ОСОБА_3 було поновлено на іншій, ніж з якої було звільнено, посаді. Крім того, Апелянтом не наведено аргументів на підтвердження необхідності поновлення його саме на посаді у новоутвореному Центральному сховищі Національного банку України.

Доводи Апелянта про неврахування судом першої інстанції обставин, що запис про поновлення та звільнення Позивача було здійснено в один день і фактично ОСОБА_3 не було допущено до роботи, судовою колегією оцінюється критично, оскільки спростовується відомостями наявної у матеріалах справи копії трудової книжки (т. 3 а.с. 146), а також обставинами нез'явлення Позивача на роботі, починаючи з 16.02.2017 року по 30.04.2017 року (т. 3 а.с. 147).

З урахуванням наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити, що, як вже було зазначено вище, згідно ч. 6 ст. 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Отже, правильно встановлені та оцінені судом першої інстанції обставини відсутності правових підстав для визнання протиправним наказу НБ України від 16.02.2017 року №508-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_3» свідчать про обґрунтованість постановленої ухвали про залишення заяви Позивача без задоволення.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 383 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 30» січня 2019 року.