Справа № 570/4298/18
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/36/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Кухтей Р.В.,

з участю секретаря судових засідань Коваль Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 9 листопада 2018 року у справі за його позовом до Закарпатської митниці ДФС про скасування постанови про порушення митних правил,

суддя(і) у І інстанції Сидоренко С.М.,

час ухвалення рішення 12 год. 55 хв.,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

10 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Закарпатської митниці ДФС (далі - Митниця) у справі про порушення митних правил № 3297/30500/18 від 21 серпня 2018 року, якою позивач було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 470 Митного кодексу України (далі - МК), і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 8500 грн.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 9 листопада 2018 року у справі № 570/4298/18 у задоволенні позову відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач є резидентом, то до нього вірно було застосовано норми частини 1 статті 381 МК. Окрім того, суд відхилив доводи позивача щодо помилкової класифікації його транспортного засобу згідно з УКТ ЗЕД, оскільки для відповідальності за частиною 3 статті 470 МК визначальним є перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки транспортних засобів до органу доходів і зборів призначення, а не їх код згідно із УКТ ЗЕД.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив зазначене судове рішення скасувати та прийняти нове про задоволення його позовних вимог. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що до нього помилково було застосовано положення частини 1 статті 381 МК, як до резидента, так як він є нерезидентом слід було застосовувати норми статті 380 МК. При цьому працівниками митниці було невірно визначено групу належного позивачу транспортного засобу і класифіковано як вантажний, хоча його автомобіль підпадає під ознаки автомобіля за кодом УКТ ЗЕД і відповідає критеріям транспортних засобів, що визначені у абзаці 4 частини 3 статті 380 МК.

Відповідачем до апеляційного суду письмового відзиву на апеляційну скаргу у відповідності до приписів статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України не подано.

Учасники справи на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та слідує із матеріалів справи, 21 серпня 2018 Митницею було винесено постанову у справі про порушення митних правил за частиною 3 статті 470 МК, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 8500,00 грн.

Підставою для накладення адміністративного стягнення стало те, що громадянин України ОСОБА_2 перевищив встановлений статтею 95 МК строк доставки автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель «VITO», реєстраційний номерний знак Італійської Республіки НОМЕР_1, що перебуває під митним контролем, до органу доходів і зборів призначення більше ніж на десять діб.

Частиною 1 статті 381 МК передбачено, що громадянам дозволяється ввозити транспортні засоби особистого користування з метою транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу доходів і зборів, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу. Зазначені вимоги не поширюються на транспортні засоби, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, що підтверджується відповідним документом.

Статтею 90 МК визначено, що транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Статтею 95 Митного кодексу України встановлено, що строк транзитних перевезень для автомобільного транспорту становить 10 діб, а у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб.

Відповідно до частини 3 статті 470 МК перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митних або інших документів на ці товари більше ніж на десять діб, а так само втрата цих товарів, транспортних засобів, документів чи видача їх без дозволу органу доходів і зборів тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян..

Як слідує з матеріалів справи, враховуючи інформаційні дані центральної бази даних Єдиної Автоматизованої Інформаційної Системи Держмитслужби (ДФС), громадянин ОСОБА_2 мав доставити ввезений ним з метою транзиту транспортний засіб у орган доходів і зборів призначення (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці) до 29 червня 2018 року включно. Фактично ОСОБА_2 доставив його у Митницю 24 липня 2018 року.

Тобто, позивач ОСОБА_2 перевищив встановлений статтею 95 МК строк доставки транспортного засобу (автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель «VITO», реєстраційний номерний знак Італійської Республіки НОМЕР_1), що перебуває під митним контролем, до органу доходів і зборів, більше ніж на десять діб.

Як свідчить подана позивачем ОСОБА_2 апеляційна скарга, суть його вимог зводиться до того, що до нього контролюючим органом помилково було застосовано положення частини 1 статті 381 МК, як до резидента, хоча мали бути застосовані норми статті 380 МК, як до нерезидента України.

Відповідно до долучених позивачем до матеріалів справи копій документів, зокрема з відміток у його паспорті для виїзду за кордон, він перебував Україні в періоді 2017 - 2018 років не більше ніж 90 днів. При цьому позивач наголошує, що незважаючи на наявність або відсутність запису у його закордонному паспорті щодо постійного місця проживання за кордоном, він не є резидентом України.

Підпунктом «в» пункту 33 статті 4 МК визначено, що нерезиденти це - фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.

Підпунктом «в» пункту 50 статті 4 МК визначено, що резидентами є фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

Пунктом 45 статті 4 МК визначено, що постійне місце проживання - це місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом).

Відповідно до положень Закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, а також Порядку розгляду в дипломатичних представництвах або консульських установах України за кордоном клопотань громадян України, які виїхали за її межі тимчасово, про залишення на постійне проживання за кордоном документом, що підтверджує постійне проживання громадянина України за кордоном, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон зі штампом «постійне проживання» або таким написом (з відміткою про дату внесення та із зазначенням посади і прізвища особи, яка його внесла) який скріплюється підписом посадової особи та печаткою відповідного територіального підрозділу МВС України або дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном.

Окрім того, відповідно до пункту 14 розділу III Порядку провадження в закордонних дипломатичних установах України за заявами про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово, затвердженого наказом Міністерства закордонних справ України 22 грудня 2017 року № 573, у разі прийняття рішення про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном закордонна дипломатична установа (далі - ЗДУ) одночасно з направленням повідомлення відповідно до вимог пункту 12 цього розділу інформує заявника про необхідність зняття з реєстрації місця проживання в Україні та надання ЗДУ документа або документів, передбачених пунктом 16 цього розділу, та їх копій протягом шести місяців з дня направлення повідомлення.

Згідно з пунктом 15 розділу III зазначеного Порядку після надання ЗДУ одного з документів, передбачених пунктом 16 цього розділу, у паспорті громадянина України для виїзду за кордон проставляється штамп «постійне проживання» із зазначенням дати прийняття відповідного рішення, назви країни, посади, прізвища та підпису консульської посадової особи та видається довідка про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном.

Пунктом 16 розділу III цього Порядку передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання в Україні підтверджується: для особи, яка має паспорт громадянина України у формі книжечки, - штампом зняття з реєстрації місця проживання.

Як слідує з наданої ОСОБА_2 копії паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, штамп «постійне проживання» або такий напис в паспортах відсутній, як і штамп зняття з реєстрації місця проживання.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що наказом Міністерства закордонних справ України від 17 листопада 2011 року № 337 (зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 16 грудня 2011 року за № 1458/20196), затверджено Правила ведення закордонними дипломатичними установами України консульського обліку громадян України, які постійно проживають або тимчасово перебувають за кордоном, та дітей - громадян України, усиновлених іноземцями або громадянами України, які постійно проживають за кордоном (далі - Правила).

Ці Правила регулюють порядок прийняття на консульський облік, ведення та зняття з такого обліку в ЗДУ громадян України, які постійно проживають або тимчасово перебувають за кордоном, та дітей - громадян України, усиновлених іноземцями або громадянами України, які постійно проживають за кордоном.

Відповідно до пункту 1.3 Правил консульський облік є постійний і тимчасовий.

Пунктом 1.5 Правил передбачено, що консульський облік здійснюється у випадках:

постійного проживання громадянина України за кордоном на законних підставах;

тимчасового перебування громадянина України за кордоном на законних підставах більше ніж три місяці.

Пунктом 2.1 Правил передбачено, що на постійний консульський облік приймаються громадяни України, які відповідно до чинного законодавства України є такими, що постійно проживають за кордоном.

Пунктом 3.1 Правил встановлено, що громадяни України, які планують тимчасово перебувати на законних підставах за кордоном більш ніж три місяці, включаючи штатних працівників ЗДУ та членів їх сімей, приймаються на тимчасовий консульський облік у відповідній ЗДУ на термін, зазначений у виданому компетентними органами іноземної держави дозволі, що дає право на проживання в цій іноземній державі.

Як слідує із наявної у матеріалах справи копії паспорта ОСОБА_2 для виїзду за кордон, доданої позивачем до позовної заяви, він прийнятий на тимчасовий консульський облік в Посольстві України в Італійській Республіці (а.с. 18).

Виходячи із наведеного апеляційний суд приходить до переконання, що матеріалами справи підтверджується те, що позивач ОСОБА_2 не є особою, що постійно проживає на території Італійської Республіки, оскільки прийнятий лише на тимчасовий консульський облік у Італійській Республіці і доказів того, що він є нерезидентом України немає.

Таким чином, слід погодитися з висновком суду першої інстанції, що до позивача Митницею вірно застосовано норми частини 1 статті 381 МК.

Також апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції, що для відповідальності за частиною 3 статті 470 МК визначальним є перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що перебувають під митним контролем, митних або інших документів на ці товари, транспортні засоби до органу доходів і зборів призначення, а так само втрата цих товарів, транспортних засобів, документів чи видача їх без дозволу органу доходів і зборів, а не код товарів, транспортних засобів комерційного призначення згідно з УКТ ЗЕД.

З урахуванням наведених правових норм та встановлених у ході судового розгляду обставин суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції у тому, що оскаржувана постанова Митниці є законною та обґрунтованою, прийнята в межах повноважень, а тому підстав для її скасування немає.

У відповідності до приписів статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного ним рішення суду.

Порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 9 листопада 2018 року у справі № 570/4298/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
Р. В. Кухтей
Постанова у повному обсязі складена 30 січня 2019 року.