Справа № 826/2944/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 січня 2019 року № 826/2944/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С. при секретарі судового засідання Павленко Ю.В., розглянувши у судовому засіданні:

за позовом Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України, Державного підприємства «Національні інформаційні системи»

третя особа ОСОБА_2

про визнання протиправним та скасування наказу №3756/5 від 23.11.2017 року, зобов'язання вчинити дії,

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_3,

від відповідача 1 - не прибув,

від відповідача 2 - не прибув,

третя особа - ОСОБА_2, представник: ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України (далі - відповідач 1) та Державного підприємства «Національні інформаційні системи» (далі - відповідач - 2), в якому просила суд ( з урахуванням уточнення до позовної заяви): визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу Міністерства юстиції України від 23.11.2017 №3756/5 щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.02.2017 №33703883, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1; визнати протиправним та скасувати п. 4 наказу Міністерства юстиції України від 23.11.2017 №3756/5 щодо тимчасового блокування доступу державного реєстратора- приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 12 місяців; зобов'язати Державне підприємство «Національні інформаційні системи» відновити доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.02.2018 залишено позовну заяву без руху.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.03.2018 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у підготовчому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.07.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Міністерства юстиції України від 23.11.2017 №3756/5 скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.02.2017 №33703883, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального ОСОБА_1 та тимчасово заблоковано доступ приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 12 місяців. Підставою видачі наказу зазначено висновок Комісії з питань скарг у сфері державної реєстрації від 20.11.2017, виданий за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 від 29.09.2017, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.10.2017 №П - 24961 з доповненнями до неї від 13.11.2017, зареєстрованими в Міністерстві юстиції 14.11.2017 №34100-0-33-17. Наказ прийнятий Міністерством юстиції України від 23.11.2017 №3756/5 без наявності передбачених законом підстав, оскільки, на думку позивача, під час вчинення реєстраційних дій порядок, встановлений Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нею не порушувався. Крім того, позивач зазначила, що відповідачем було порушено процедуру проведення перевірки щодо позивача, а саме: останню не було належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду скарги, чим створено умови неможливості особистої участі позивача при розгляді скарги, також, відповідачем не було належним чином проведено ідентифікацію особи скаржника та не вивчено у повному обсязі позицію позивача, що викладена у письмових поясненнях на скаргу ОСОБА_2

Представник відповідача 1 проти позову заперечив, з огляду на те, що позивачем було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на об'єкт за відсутності необхідних для такої реєстрації документів, зокрема довідки відповідного органу про реєстрацію документу, який підтверджує перехід права власності. Таким чином, вищевказані порушення вимог законодавства «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» стали підставою для прийняття спірного наказу №3756/5, що прийнятий відповідачем в межах наданих повноважень. Крім того, відповідач зазначив, що повідомлення позивача про розгляд скарги ОСОБА_2 згідно Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації здійснювався, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Мін'юсту, окрім того на адресу позивача було надіслано копію скарги ОСОБА_2 Також відповідач зазначив, що скарга була розглянута в порядку, визначеному законом. Ідентифікація особи скаржника згідно вказаного порядку не проводиться, оскільки для прийняття скарги до розгляду достатньо обґрунтованих доказів, які можуть підтвердити факт порушення прав скаржника.

Представник відповідача 2 проти позову заперечив, зазначивши, що він є лише технічним адміністратором Державного реєстру прав, держателем якого є Міністерство юстиції України, що в свою чергу свідчить, що підприємство не здійснює владно-управлінські функції по відношенню до позивача, а лише виконує розпорядження Міністерства юстиції України.

У відповіді на відзив позивач заперечила проти поданих заперечень з огляду на те, що остання не була зобов'язана витребувати документи про реєстрацію прав до 2013 року, однак всі документи, що бралися нею до уваги при здійсненні реєстраційних дій, в тому числі довідка Київського міського бюро технічної інвентаризації КВ-2016 №3682 від 20.12.2016 розміщені у відповідному підрозділі Державного реєстру речових прав.

У своїх письмових поясненнях наданих суду третьою особою, остання зазначила, що договір купівлі-продажу не містить реєстраційного посвідчення або відмітки БТІ про реєстрацію та укладений без біржового брокера. Крім того, згідно із технічних паспортів вбачається, що реєстрація була проведена на один і той самий об'єкт, оскільки будівлі мають ідентичне планування, однакову площу та кількість розміщених житлових приміщень, до того ж, розпорядженням Оболонської районної державної адміністрації м. Києва від 27.04.2004 №300 було змінено поштову адресу з вул. Новозабарська на вул. Автозаводську і присвоєно нову поштову адресу: АДРЕСА_1, що спростовує посилання позивача про те, що реєстрація проводилася на інший об'єкт та за іншою адресою.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу на підставі Свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю НОМЕР_1 від 29.05.2011, що наявне в матеріалах справи.

29.09.2017 в Міністерстві юстиції України була зареєстрована скарга ОСОБА_2 на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, яка обґрунтована тим, що ОСОБА_1 було здійснено реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке за законом належить ОСОБА_2 , що в свою чергу свідчить про те, що реєстрація була вчинена на підставі недійсних документів та із порушенням процедури, визначеної Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» . Зокрема, договір купівлі-продажу не містить обов'язкових реквізитів та доказів його реєстрації на товарній біржі.

13.11.2017 на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України розміщено оголошення про розгляд скарги ОСОБА_2 на дії ОСОБА_1

20.11.2017 ОСОБА_1 надала свої пояснення на скаргу ОСОБА_2, в якій спростувала аргументи скаржника та зазначила, що договір купівлі-продажу на підставі якого були вчинені реєстраційні дії не підлягав обов'язковій реєстрації, а сам договір є типовим договором товарної біржі.

20.11.2017 Комісією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації прийнято висновок, яким рекомендовано задовольнити скаргу ОСОБА_2, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.02.2017 № 33703883, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1; тимчасово заблокувати доступ приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 12 місяців.

23.11.2017 Наказом Міністерства юстиції України №3765/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» задоволено скаргу ОСОБА_2, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.02.2017 № 33703883, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1; тимчасово заблоковано доступ приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 12 місяців.

24.11.2017 листом №4/П-24961/19К надіслано наказ Міністерства юстиції України №3765/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» на адресу позивача.

Позивачка не погоджується з оскаржуваним наказом, вважає його протиправним та таким, що порушує її права та законні інтереси, а тому звернулась до суду з даним позовом.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004, (далі - Закон № 1952-IV).

Статтею 6 Закону № 1952-IV визначено систему органів та суб'єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав. Згідно з її положеннями, організаційну систему державної реєстрації прав становлять:

1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи;

2) суб'єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб'єкти;

3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Пунктом 2 частини 1 статті 10 Закону державним реєстратором визначено нотаріуса.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону, Міністерство юстиції України:

1) забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав;

2) здійснює нормативно-правове регулювання у сфері державної реєстрації прав;

3) забезпечує створення та функціонування Державного реєстру прав, є його держателем;

4) організовує роботу, пов'язану із забезпеченням діяльності з державної реєстрації прав;

5) здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав, у тому числі шляхом проведення моніторингу реєстраційних дій відповідно до цього Закону та приймає обов'язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом;

6) забезпечує доступ до Державного реєстру прав державних реєстраторів, суб'єктів державної реєстрації прав, визначених цим Законом, інших суб'єктів, право доступу яких визначено цим Законом, та приймає рішення про тимчасове блокування або анулювання такого доступу у випадках, передбачених цим Законом;

7) розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб'єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов'язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом;

8) складає протоколи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення;

9) організовує роботу з підготовки та підвищення кваліфікації державних реєстраторів;

9-1) надає узагальнені роз'яснення щодо застосування законодавства з питань державної реєстрації прав;

10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 6 ст. 37 Закону № 1952-ІV за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про: відмову у задоволенні скарги; задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про скасування рішення про державну реєстрацію прав; скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав; внесення змін до записів Державного реєстру прав та виправлення помилки, допущеної державним реєстратором; тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; скасування акредитації суб'єкта державної реєстрації; притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України.

У рішенні Міністерства юстиції України чи його територіального органу за результатами розгляду скарги можуть визначатися декілька шляхів задоволення скарги.

Рішення, прийняте за результатами розгляду скарги, надсилається скаржнику протягом трьох робочих днів з дня його прийняття.

Отже, з вищевказаного вбачається, що до повноважень Міністерства юстиції України належить розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів та прийняття рішення за результатами розгляду скарги.

Відносно доводів позивача про те, що відповідачем не було проведено ідентифікацію особи скаржника, то суд зазначає наступне.

Процедуру розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації, територіального органу Мін'юсту, що здійснюється Мін'юстом та його територіальними органами визначає Порядок розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128 (далі - Порядок № 1128).

Згідно з пунктами 2, 3, 4 Порядку № 1128 для забезпечення розгляду скарг суб'єктом розгляду скарги утворюються постійно діючі комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - комісія), положення та склад яких затверджуються Мін'юстом або відповідним територіальним органом.

Розгляд скарг здійснюється за заявою особи, яка вважає, що її права порушено (далі - скаржник), що подається виключно у письмовій формі та повинна містити обов'язкові відомості, передбачені Законами, а також відомості про бажання скаржника та/або його представника взяти участь у розгляді відповідної скарги по суті та про один із способів, зазначених у пункті 10 цього Порядку, в який скаржник бажає отримати повідомлення про зазначений розгляд.

Така скарга у день її надходження реєструється суб'єктом розгляду скарги відповідно до вимог законодавства з організації діловодства у державних органах.

Відсутність у скарзі обов'язкових відомостей, передбачених Законами, не є підставою для відмови у її реєстрації.

Частиною 5 ст. 37 Закону № 1952-ІV закріплено, що скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав або територіального органу Міністерства юстиції України подається особою, яка вважає, що її права порушено, у письмовій формі та має містити: повне найменування (ім'я) скаржника, його місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (ім'я) представника скаржника, якщо скарга подається представником; реквізити рішення державного реєстратора, яке оскаржується; зміст оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності та норми законодавства, які порушено, на думку скаржника; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; відомості про наявність чи відсутність судового спору з порушеного у скарзі питання, що може мати наслідком скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора та/або внесення відомостей до Державного реєстру прав; підпис скаржника або його представника із зазначенням дати складання скарги.

До скарги додаються засвідчені в установленому порядку копії документів, що підтверджують факт порушення прав скаржника у результаті прийняття рішення державним реєстратором (за наявності), а також якщо скарга подається представником скаржника - довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження такого представника, або копія такого документа, засвідчена в установленому порядку.

Отже, аналізуючи вищенаведені положення статті 37 Закону №1952-IV, слід дійти висновку про те, що за правилами вказаної статті розглядаються лише ті скарги, які відповідають встановленим вимогам щодо їх форми та змісту, та у яких скаржник оскаржує конкретне рішення державного реєстратора із зазначенням його реквізитів. Вказана норма також кореспондується з нормами Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1128.

Враховуючи вимоги статті 37 Закону №1952-IV та Порядку №1128, скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, що підлягає розгляду на підставі вказаних законодавчих норм, повинна містити в собі конкретні вимоги скаржника про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій чи бездіяльності, заявлені до державного реєстратора. Положень, якими зобов'язано Міністерство юстиції встановлювати особу скаржника ні Закон, ні Положення не містить, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, щодо відсутності обов'язку відповідача -1 проводити обов'язкову ідентифікацію скаржника. Визначальним фактором при розгляді скарги є наявність порушеного права скаржника.

Крім того, відповідач-1 зазначив, що скарга була подана ОСОБА_2, а зазначене П.І.Б у вигляді ОСОБА_2 є опискою, яка не впливає на зміст скарги.

Таким чином, доводи позивача в цій частині не знайшли свого обґрунтованого підтвердження.

Щодо тверджень позивача про порушення відповідачем-1 порядку повідомлення позивача про розгляд скарги, то слід зазначити наступне.

Згідно з п. 10 Порядку № 1128 суб'єкт розгляду скарги своєчасно повідомляє особам, запрошеним до розгляду скарги по суті, про час і місце розгляду скарги в один з таких способів: телефонограмою (якщо номер телефону зазначено у скарзі); шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Мін'юсту; засобами електронної пошти (якщо адресу електронної пошти зазначено у скарзі та/або інших документах що додаються до скарги).

Пунктом 11 Порядку № 1128 встановлено, що копії скарги та доданих до неї документів надаються особам, запрошеним до розгляду скарги по суті (крім скаржника), не пізніше дня, що передує дню розгляду скарги по суті. Суб'єкт оскарження має право подавати письмові пояснення по суті скарги, які обов'язково приймаються комісією до розгляду.

Отже, аналіз зазначеної норми передбачає альтернативні дії суб'єкта розгляду скарги щодо вибору способу повідомлення зацікавлених осіб.

Аналогічні висновки викладені Вищим адміністративним судом України в ухвалах від 10.10.2017 по справі К/800/24251/17, від 10.10.2017 по справі К/800/21878/17, від 13.07.2017 по справі К/800/10886/17.

Враховуючи те, що в матеріалах справи міститься роздруківка із офіційного веб-сайту Міністерства юстиції України про розгляд скарги ОСОБА_2, суд приходить до висновку, що позивача було належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду скарги.

Крім того, як вбачається із поданих документів, позивач скористався своїм правом щодо надання пояснень по скарзі та доказів на підтвердження правомірності вчинених ним реєстраційних дій, що свідчить про обізнаність останнього про розгляд скарги.

Також у своїх вимогах позивач зазначила, що нею подавалися пояснення на скаргу, які протиправно не було враховано відповідачем-1 при прийнятті оскаржуваного наказу, у зв'язку з чим, останній підлягає скасуванню.

Відповідач-1 проти вказаних тверджень заперечив, посилаючись на те, що відповідь на скаргу була прийнята ним до уваги, однак, зазначені твердження були спростовані результатами перевірки відомостей, зазначених в скарзі, зокрема даними Державного реєстру прав. Так, у Державному реєстрі прав відсутні сканкопії документів необхідних для державної реєстрації прав, чим було порушено пункт 10 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127. Крім того, позивач при реєстрації прав на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013 не перевірила дійсність договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17.10.2001 та не здійснила жодного запиту до органів влади, підприємств, установ, що проводили реєстрацію речових прав.

Розглянувши вказані пояснення та заперечення, суд зазначає слідуюче.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону №1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Пунктом 4 частини першої статті 3 Закону №1952-IV визначено, що однією з засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 27 Закону №1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Підставою для проведення державної реєстрації прав є документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, подані органу державної реєстрації прав, нотаріусу як спеціальному суб'єкту, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, разом із заявою (стаття 19 Закону №1952-IV).

Державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації;

6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав;

7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником;

8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (частина перша статті 18 Закону).

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (частина четверта статті 18 Закону).

Частиною третьою статті 10 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор:

встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом, відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах, наявність обтяжень прав на нерухоме майно та наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов'язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі; під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Із системного аналізу законодавчо закріпленої компетенції державного реєстратора вбачається, що одним із його обов'язків є встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. І для перевірки цієї інформації з метою недопущення одночасного існування подвійної державної реєстрації прав державний реєстратор не лише вправі, а й повинен, зокрема, запитувати від відповідних органів інформацію, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, вимагати у разі потреби подання додаткових документів тощо.

Такий обов'язок узгоджується із закріпленими ч.1 ст.3 Закону №1952-IV засадами державної реєстрації прав, зокрема гарантуванням державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (пункт 1).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач здійснив реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на об'єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, д, літ. «А», реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 000.

Позивач зазначає, що ОСОБА_6 для реєстрації права власності надав договір купівлі-продажу від 17.10.2001, технічний паспорт на будівлю та довідку Київського міського бюро технічної інвентаризації КВ-2016 №3682 від 20.12.2016 з якої вбачається, що ОСОБА_6 із питанням щодо реєстрації за ним права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, д, літ. «А» не звертався. Крім того, на думку, позивача вказаний договір купівлі-продажу не підлягав обов'язковій реєстрації в Київському міському бюро технічної інвентаризації.

Як вбачається із наявних матеріалів справи та пояснень третьої особи, вказане нерухоме майно: нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, що також підтверджується поданими документами, зокрема: договором купівлі-продажу, актом приймання-передачі та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Крім того, в матеріалах справи міститься розпорядження Оболонської районної державної адміністрації міста Києва 300 від 27.04.2004, яким майновому комплексу, який належав ТОВ "Повітряно-очисні пристрої" на праві власності згідно договору від 25.07.2001 присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1.

Висновком Комісії з питань скарг у сфері державної реєстрації, що міститься в матеріалах справи встановлено, що ОСОБА_1 під час розгляду заяви провела державну реєстрацію за відсутності необхідних документів для такої реєстрації.

Як вбачається із наявного в справі договору купівлі-продажу від 17.10.2001, останній підлягав державній реєстрації в Київському міському бюро технічної інвентаризації (п. 9 Договору). Однак, доказів, які підтверджують вказану реєстрацію подано не було позивачем ні під час розгляду скарги, ні під час розгляду даної справи.

Крім того, в матеріалах справи міститься лист Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №0001567/7 від 25.09.2017, з якого вбачається, що останнім не виготовлялася та не видавалася довідка КВ-2016 №36782 від 20.12.2016 на підставі якої було проведено державну реєстрацію права за ОСОБА_6

До того ж, відповідачем -1 були надані суду роздруківки з Єдиного державного реєстру речових прав, з яких вбачається, що позивач долучив у відповідні розділи реєстру лише сканкопії договору купівлі-продажу та технічного паспорту, що свідчить про те, що реєстрація права була проведена без документу, який підтверджує перехід права власності, а дій, спрямованих на те, щоб пересвідчитися у дійсності договору позивач не вчиняла.

Отже, вказані обставини були достатньою підставою, яка унеможливлювала проведення державної реєстрації об'єкта в силу положень п.4 ст.24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно якого, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Таким чином, державному реєстратору були надані не всі, передбачені п.43 Порядку та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, а відтак, позивач не мав достатніх законних підстав для здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно та повинен був відмовити у здійсненні такої реєстрації.

Враховуючи викладене, через неналежне виконання державним реєстратором його обов'язків під час розгляду заяви ОСОБА_6 про державну реєстрацію права власності та прийняття відповідного рішення, факт існування реєстрації права власності ОСОБА_2 за цим же об'єктом залишився поза увагою позивача, що, в свою чергу, призвело до подвійної державної реєстрації права та порушення прав ОСОБА_2

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було правомірно та в межах наданих повноважень прийнято рішення про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Щодо правомірності прийняття відповідачем рішення про тимчасове блокування доступу державного реєстратора, то суд зазначає слідуюче.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12. 2016 № 990 затверджено Порядок здійснення контролю у сфері державної реєстрації, який визначає процедуру здійснення Мін'юстом відповідно до Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації здійснюється шляхом розгляду скарг, поданих відповідно до Закону України «Про звернення громадян», і обґрунтованих подань територіальних органів Мін'юсту, а також моніторингу реєстраційних дій в реєстрах.

За результатами проведення перевірок державних реєстраторів чи суб'єктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб'єктів державної реєстрації прав приймає вмотивоване рішення, зокрема, про тимчасове блокування доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб'єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав (п. 1 ч. 2 Закону № 1952-IV).

Як вбачається із матеріалів справи, підставою для прийняття оспорюваного наказу слугувала скарга ОСОБА_2 на дії державного реєстратора.

Під час розгляду вказаної скарги Комісією було зазначено перелік конкретних документів, які відсутні та не були перевірені позивачем під час вчинення реєстраційних дій, що призвело до порушення прав третьої особи. Оскільки відповідачем виявлені порушення порядку державної реєстрації прав, які також знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, суд приходить до висновку, що відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб прийнято оскаржуваний наказ про тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача-2 відновити доступ приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, необхідно зазначити наступне.

Враховуючи те, що судом в ході розгляду адміністративної справи встановлено правомірність оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України від 23.11.2017 №3756/5, та факт того, що оскаржуваний п. 4 наказу про блокування доступу вичерпав свою дію, оскільки був запроваджений тимчасово строком на 12 місяців.

то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст складено: 01.02.2019.

Суддя А.С. Мазур