Справа № 826/9837/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Шевченко Н.М.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року Справа № 826/9837/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Кузьменка В.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Садової О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року у справі

за позовом ОСОБА_3

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач) про:

- визнання протиправними дій (бездіяльності) ГУ ПФУ в м. Києві щодо відмови в нарахуванні та виплаті позивачу пенсії за вислугу років у розмірі, установленому Законом України «Про прокуратуру», згідно з листом від 13.06.2018 р. № 20108/02/Р-1966;

- зобов'язання ГУ ПФУ в м. Києві здійснити з 19.04.2018 р. нарахування позивачу пенсії згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи без обмеження максимального розміру пенсії, на підставі наданих документів та довідки, виданої Генеральною прокуратурою України від 16.04.2018 р. № 18-37зп;

- зобов'язання ГУ ПФУ в м. Києві здійснити виплату позивачу призначеної та нарахованої пенсії згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарних місяці роботи без обмеження максимального розміру пенсії та без обмеження розміру виплати пенсії у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру», з 19.04.2018 р., а в подальшому - довічно здійснювати належні виплати пенсії за вислугу років щомісячно.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову, посилаючись на те, що він набув право на перерахунок пенсії, що судом не було встановлено розміру призначеної йому пенсії та розміру пенсії, яка б мала бути призначена за ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», що не допускається звуження набутих особою прав, що держава забезпечує захист соціальних прав громадян, які перебувають на службі, а також, що відмова відповідача у здійснення перерахунку порушує його право на пенсійне забезпечення і зменшує рівень соціальної захищеності.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що постанова суду прийнята за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 19.04.2018 р. позивач перебуває на обліку Лівобережного ОУПФУ в м. Києва, правонаступником якого є відповідач, та отримує пенсію за вислугу років.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 30.10.2017 р. у справі № 754/11663/17 визнано неправомірними дії Лівобережного ОУПФУ в м. Києва щодо відмови ОСОБА_3 у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції від 12.07.2001 р.) та зобов'язано Лівобережне ОУПФУ в м. Києва призначити та виплачувати пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 12.07.2001), виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 місяці роботи на підставі довідки Генеральної прокуратури України №18-289зп від 18.07.2017, починаючи з 17.08.2017, а в подальшому довічно здійснювати належні позивачу виплати пенсії за вислугу років щомісячно.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.01.2018 у справі № 754/11663/17 скасовано зазначене рішення суду та ухвалено нове, яким зобов`язано Лівобережне ОУПФУ в м. Києва зарахувати до стажу роботи ОСОБА_3 половину строку навчання у вищому навчальному закладі з 01.09.1992 по 23.05.1997 року, що становить 2 роки 4 місяці 11 днів, а В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

19.04.2018 р. позивач звернувся до Лівобережного ОУПФУ в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

З 19.04.2018 р. позивача взято на облік та призначено пенсію за вислугу років в розмірі 4258,21 грн.

30.05.2018 р. позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про роз'яснення, чому розмір пенсії визначений не у відповідності із Законом України «Про прокуратуру», а саме: виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарних місяці роботи без обмеження максимального розміру пенсії.

Вважаючи, що визначений відповідачем розмір пенсії не відповідає вимогам чинного законодавства та обрахований неправомірно, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством не передбачено можливості здійснення перерахунку пенсії працівників органів прокуратури, що на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії спеціальним законом було встановлено розмір пенсії у 60% від заробітної плати, що у відповідача не було правових підстав для призначенню позивачу пенсії у розмірі 90% і що в даному випадку відсутні жодні правові підстави для визнання протиправними оскаржуваних дій відповідача і відмова органу ПФУ у проведенні перерахунку пенсії позивача не призвела до зменшення її розміру.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-XII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1789-XII), «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1697-VII), «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ), «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VІІІ (далі - Закон № 76-VІІІ), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VIII (далі - Закон № 213-VIII), постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 р. № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі - Постанова № 1013).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону № 1789-XII від 05.11.1991 р. (у попередній редакції, яка була чинною протягом певного періоду роботи позивача в органах прокуратури, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Законом № 76-VІІІ, який набув чинності з 01.01.2015 р., до ч. 18 ст. 50-1 Закону № 1789-XII внесено зміни.

Після внесення зазначених змін частина 18 статті 50-1 Закону № 1789-XII викладена в наступній редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України».

Пунктом 5 розділу III Прикінцевих положень Закону № 213-VIII передбачено, що в разі неприйняття до 01.06.2015 р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до перелічених законів України, зокрема, Закону № 1789-ХІІ.

Крім того, 15.07.2015 р. набрав чинності Закон № 1697-VII, відповідно до Розділу ХІІ Прикінцевих положень якого визнано таким, що втратив чинність із набранням чинності цим Законом, зокрема Закон № 1789-ХІІ, крім ч.ч. 3, 4, 6, 11 ст. 50-1, що втратили чинність з 15.12.2015 р.

Підстави та порядок перерахунку пенсії працівників прокуратури, передбачені ст. 86 Закону № 1697-VII, відповідно до частини 20 якої (у редакції Закону № 76-VIII) умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. (ч. 2 ст. 86 Закону № 1697-VII)

На час звернення позивача до пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії КМУ умов та порядку перерахунку пенсій працівникам прокуратури визначено не було.

При цьому, положення Закону № 76-VIII та/або ст. 86 Закону № 1697-VII не були визнані неконституційними Конституційним Судом України, який до того ж у рішенні від 26.12.2011 р. № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Водночас, при розв'язанні спірних правовідносин судовою колегією враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 р. у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що у зв'язку з набранням у подальшому чинності Законом № 1697-VII, яким по-іншому врегульовані правовідносини, пов'язані з пенсійним забезпеченням працівників органів прокуратури, пенсії за ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ не підлягають перерахунку і особам, які вийшли на пенсію під час дії ч. 2 ст. 86 Закону № 1697-VII, мають призначатися у розмірі 60% від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Таким чином, право на перерахунок пенсії та її розмір може бути реалізовано позивачем на підставі тих норм, які діють на час виникнення обставин для такого перерахунку, з урахуванням часу звернення до відповідного органу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у відповідача не було правових підстав для здійснення такого перерахунку та призначення позивачу пенсії у розмірі 90%, а тому, відмовляючи в його здійсненні він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 08.06.2018 р. по справі № 694/728/16-а та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягає обов'язковому врахуванню апеляційним судом при вирішенні даної справи.

Доводи апелянта про те, що судом не було встановлено розміру призначеної йому пенсії та розміру пенсії, яка б мала бути призначена за ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не спростовують відсутності у позивача безпосередньо права на перерахунок пенсії за ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, апеляційний суд відзначає, що рішенням суду першої інстанції встановлено і матеріалами справи підтверджується, що пенсія за вислугою років була призначена позивачу в розмірі 4258,21 грн.

Твердження апелянта про те, що він набув право на перерахунок пенсії та її призначення в розмірі 90%, а також посилання на не допущення звуження набутих особою прав, що держава забезпечує захист соціальних прав громадян, які перебувають на службі, і що відмова відповідача у здійснення перерахунку порушує його право на пенсійне забезпечення і зменшує рівень соціальної захищеності, судова колегія вважає необґрунтованими з підстав, наведених вище.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову і вважає, що судом повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року - без змін.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 30 січня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: