Справа № 826/14187/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 січня 2019 року № 826/14187/18

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі: головуючого судді Шевченко Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 0-2653 від 30.05.2018;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 0-2653 від 30.05.2018;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 0-2653 від 30.05.2018;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 0-2653 від 30.05.2018;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 0-2653 від 30.05.2018.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями визначено податкове зобов'язання з податку на майно, відмінне від земельної ділянки за відсутності встановлених податковим законодавством на те підстав, з огляду на що, вони є протиправними та підлягають скасуванню. Також вказує на те, що приватна власність позивача відноситься до об'єктів нерухомості промислового призначення, тому відсутні підстави для нарахування податку на нерухоме майно та обов'язок його сплати.

У встановлений судом строк від Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві відзив на позовну заяву не надходив, хоча ухвалу про відкриття провадження у справі та позовні матеріали отримав уповноважений представник відповідача Кучерявий О.В. 10.09.2018 у приміщенні суду.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, позивачу у м. Олександрія належать на праві власності нежитлові будівлі - виробничі споруди комплексу з виробництва підйомно-транспортного устаткування.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві прийнято податкові повідомлення-рішення № 0-2653 від 30.05.2018, № 0-2653 від 30.05.2018, № 0-2653 від 30.05.2018, № 0-2653 від 30.05.2018, № 0-2653 від 30.05.2018.

Так, за даними податковими повідомленнями-рішеннями позивачу нараховано податкове наступні зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік:

- згідно ППР № 0-2653 від 30.05.2018 нараховано 640534,40 грн. щодо майна, розташованого за адресою: м. Олександрія, вул. П.Гриценка, 1;

- згідно ППР № 0-2653 від 30.05.2018 нараховано 8890,40 грн. щодо майна, розташованого за адресою: м. Олександрія, вул. П.Гриценка, 1/3;

- згідно ППР № 0-2653 від 30.05.2018 нараховано 18247,20 грн. щодо майна, розташованого за адресою: м. Олександрія, вул. П.Гриценка, 1/4;

- згідно ППР № 0-2653 від 30.05.2018 нараховано 9835,20 грн. щодо майна, розташованого за адресою: м. Олександрія, вул. П.Гриценка, 1/5;

- згідно ППР № 0-2653 від 30.05.2018 нараховано 7129,60 грн. щодо майна, розташованого за адресою: м. Олександрія, вул. П.Гриценка, 1/6.

Позивач, отримавши вищевказані податкові повідомлення-рішення, 27.06.2018 звернувся із скаргою до Державної фіскальної служби України, у відповідь на яку, рішенням Державної фіскальної служби України № 12543/К/99-99-11-02-01-14 від 21.08.2018 скасовано податкові повідомлення-рішення № 0-2653 від 30.05.2018, № 0-2653 від 30.05.2018, № 0-2653 від 30.05.2018, № 0-2653 від 30.05.2018, № 0-2653 від 30.05.2018, а скаргу залишено без задоволення.

Ураховуючи вищевказане рішення Державної фіскальної служби України, позивач вважає його висновки взаємовиключними та такими, що не відновлюють його права та не створюють умов для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Згідно ст. 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до положень п. п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. (п. п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України)

У свою чергу, згідно з абз. «є» п. п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Так, відповідно до п. п. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України об'єкти нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. (п. п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України)

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. (п. п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України)

Згідно з п. п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Необхідно зазначити, що Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом № 507 від 17.08.2000 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об'єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Так, відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).

У свою чергу, до будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро- фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об'єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» належить клас (код 1251) «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) «Резервуари, силоси та склади» належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

Усі будівлі, що належать позивачу на праві власності були збудовані у період з 1933 по 1988 роки, а отже їм не присвоєно код функціонального призначення будівлі, оскільки класифікатор був затверджений у 2000 році.

Як убачається з матеріалів справи, позивач у 2012 році придбав в м. Олександрія Кіровоградської області виробничі будівлі і споруди, що розташовані по вул. Пилипа Гриценка (колишня Паризької Комуни), 1.

Дане майно ОСОБА_1 отримав на підставі акту про проведення прилюдних торгів, про що отримав дублікат свідоцтва про право власності на 1977/2000 часток від майна попереднього власника - ВАТ «Олександрійська фірма «Віра-Сервіс».

Попереднім власником будівель у м. Олександрії було Відкрите акціонерне товариство «Олександрійська фірма «Віра-Сервіс», якій вони належали на підставі свідоцтва про право власності, виданого 24.04.2000 виконавчим комітетом Олександрійської міської ради на підстави розпорядження № 273 від 24.04.2000, у якому зазначено, що у власності останньої перебували «виробничі будівлі і споруди».

Крім того, згідно договору оренди земельної ділянки від 11.02.2004, ВАТ «Олександрійська фірма «Віра-Сервіс» отримала в оренду під вищевказаними будівлями та спорудами земельну ділянку з цільовим призначенням - землі промисловості.

Згідно витягів Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, копії яких знаходяться у матеріалах справи, всі зазначені земельні ділянки мають код «J.11.02», що відповідно до «Класифікації видів цільового призначення земель», затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 548 від 23.07.2010, означає «для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості».

Позивач стверджує, що функціональне призначення будівель, щодо яких прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення є цілісний майонвий комплекс для виробництва продукції машинобудування (вантажопідіймальне устаткування). Так, ВАТ «Олександрійська фірма «Віра-Сервіс» (колишній власник будівель) згідно відомостей з реєстру здійснювало господарську діяльність за кодом КВЕД 29.32.1 виробництво інших машин та устаткування для сільського та лісового господарства (основний), а також за кодом КВЕД 29.22.1 виробництва підіймально-транспортного устатковання; та кодом КВЕД 29.22.2 ремонт, технічне обслуговування та монтаж підіймально-транспортного устатковання.

На даний час будівлі позивача перебувають в оренді у ТОВ «Віра-Сервіс-Інтермаш», яке здійснює господарську діяльність за кодом КВЕД 28.22 виробництво підіймального та вантажно-розвантажувального устаткування (основний), тобто є промисловим підприємством.

Судом також ураховується наявний у матеріалах справи експертний висновок ДП «Державного науково-дослідного інституту автоматизованих систем в будівництві» (ДП ДНДІАСБ) від 30.07.2018, згідно висновків якого переважно всі будівлі комплексу належать до підкласу 1251.1. класу 1251 «Будівлі промислові» Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.

Таким чином, ураховуючи наявні в матеріалах справи докази, а також ту обставину, що призначення будівель відповідає призначенню землі, на якій вони розташовані, суд вважає, що майно позивача належить до будівель промисловості, з огляду на що, всупереч приписам абз. «є» п. п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України контролюючим органом прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення та нараховано податкове зобов'язання з податку на майно, відмінне від земельної ділянки.

Ураховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, зважаючи на те, що позивачем доведено неправомірність прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, а відповідачем не доведено протилежного, суд вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Необхідно звернути увагу на правову позицію, висловлену у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», яке згідно із Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягає застосуванню судами.

Так, у п. 110 вказаного рішення Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Приписи ч. 2 ст. 77 КАС України визначають, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, то понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Керуючись статтями 72 - 78, 90, 139, 241, 244, 246, 255, 293, 295 - 297 КАС України,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (, вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04116) про визнання протиправними та скасування рішень, задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 0-2653 від 30.05.2018.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 0-2653 від 30.05.2018.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 0-2653 від 30.05.2018.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 0-2653 від 30.05.2018.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 0-2653 від 30.05.2018.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 10370,37 грн. (десять тисяч триста сімдесят гривень 37 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (, вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04116).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко