Справа № 0940/2408/18
Суддя: Григорук О.Б.
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2019 р. справа № 0940/2408/18

м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Григорук О.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Калуського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17.12.2018 звернувся до суду з адміністративним позовом до Калуського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання провести перерахунок та виплату пенсії позивачу з 12.06.2018 з врахуванням періоду роботи в районі Крайньої Півночі з 22.07.1980 по 21.03.1994 в пільговому обчисленні 1 рік роботи за 1 рік і 6 місяців та сум заробітку відповідно до архівної довідки №393 від 08.05.2008 без обмеження заробітку у 5,6 розміру середньої заробітної плати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач протиправно відмовив позивачу в зарахуванні пільгового стажу роботи у районах Крайньої Півночі з мотивів відсутності у матеріалах пенсійної справи письмових строкових договорів про роботу у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Окрім цього, позивач вказав на те, що на час отримання заробітної плати в період 1986-1993 не існувало обмежень максимальної величини заробітної плати, а тому дії відповідача щодо нарахування пенсії із обмеженого заробітку у межах суми, що не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання заробітку, є протиправними.

Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 20.12.2018 відкрив провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

31.12.2018 відповідач подав відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач заперечив щодо задоволення позову (а.с.31-35). Зокрема зазначив, що ОСОБА_1 в період роботи в районі Крайньої Півночі з 22.07.1980 по 21.03.1994 працював вахтовим методом, а тому пільгове обчислення 1 рік роботи за 1 рік і 6 місяців на позивача не поширюється. Щодо обмеження заробітку в 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання заробітку, то таке обмеження передбачене статтею 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову.

14.01.2019 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду позивач подав відповідь на відзив, однак суд звертає увагу на те, що стаття 263 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами якої здійснено розгляд даної справи, не передбачає такого виду заяви по суті справи як відповідь на відзив.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Калуському об'єднаному Управлінні Пенсійного фонду України Івано-Франківської області та отримує з 06.08.2008 пенсію за віком.

Стаж роботи позивача підтверджується записами трудової книжки (а.с.24-27) та архівною довідкою Відділу по справах архівів Адміністрації міста Новий Уренгой Російської Федерації від 08.05.2008 №393 (а.с.21-23), відповідно до яких позивач з 22.07.1980 по 21.03.1994 працював в Українській нафтогазорозвідувальній експедиції глибокого буріння об'єднання «Західукргеологія» в м. Новий Уренгой Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації.

21.10.2018 позивач звернувся до Калуського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області з заявою, в якій просив зарахувати роботу в період з 22.07.1980 по 21.03.1994 як роботу в районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні один рік роботи за один рік і шість місяців, а також провести перерахунок пенсії без обмеження заробітної плати (доходу) у 5,6 разів розміру середньої заробітної плати (а.с.15).

Листом №629/К-15 від 14.11.2018 Калуське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області повідомило позивача про відсутність підстав для зарахування періоду роботи позивача в районі Крайньої Півночі з 22.07.1980 по 21.03.1994 в пільговому обчисленні один рік роботи за один рік і шість місяців та проведення перерахунку, оскільки в матеріалах пенсійної справи не міститься даних про укладення позивачем строкових договорів та користування пільгами відносно кратності стажу 1 рік за 1,5 року, встановлених статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі". Також, відповідач вказав на правомірність застосування обмеження коефіцієнта зарплати 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум (а.с.16).

Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.

Пунктом 5 розділу XV "Прикінцевих положень" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР від 10.11.1967 №1029 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.09.1967 «Про розширення пільг для осіб, що працюють у районах Крайньої Півночі та у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» Ямало-Ненецький автономний округ Тюменської області відноситься до районів Крайньої Півночі.

За правилами абзаців першого та другого пункту 5 «Прикінцевих положень» Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" період роботи до 01.01.1991 в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.1991. Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.02.1960 №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26.09.1967 №1908-VІІ «Про розширення пільг на осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і у місцевостях, що прирівнюються до районів Крайньої Півночі».

Указом Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» передбачено надання всім робітникам і службовцям державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій таких пільг: виплату надбавок до заробітної плати, надання додаткових відпусток, можливість об'єднання відпусток, але не більш як за три роки, виплату різниці між розміром допомоги по соціальному страхуванню і фактичним заробітком (включаючи надбавки) у разі тимчасової втрати працездатності (статті 1-4).

Відповідно до статті 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» встановлено надання додаткових пільг, зокрема, зарахування одного року роботи у вказаних районах за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності працівникам, які переводились, направлялись або запрошувались на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни, за умови укладення ними трудових договорів про роботу в цих районах строком на п'ять років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки.

Аналогічні умови щодо застосування пільг, передбачених статтею 5 Указу від 10.02.1960, передбачені також Інструкцією про порядок надання пільг особам, які працюють у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженою постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати та Президії ВЦРПС від 16.12.1967 №530/П-28.

Згідно абзацу першим пункту 5.9 Положення про вахтовий метод організації робіт, затвердженого постановою Державного комітету Союзу РСР з праці і соціальних питань, Президії ВЦРПС та Міністерства охорони здоров'я Союзу РСР від 31.12.1987 №794/33-82, встановлено, що працівникам підприємств та організацій, які виїжджають для виконання робіт вахтовим методом у райони Крайньої Півночі або в прирівняні до них місцевості з інших районів держави, надаються пільги, передбачені статтями 1-4 Указу від 10.02.1960 з урахуванням змін та доповнень, внесених статтями 1 та 2 Указу від 26.09.1967.

Суд встановив, що відповідно до запису №22 в трудовій книжці з 22.07.1980 ОСОБА_1 почав працював в Українській нафтогазорозвідувальній експедиції глибокого буріння об'єднання «Західукргеологія» Ямало-Ненецького автономного округу (а.с.25). При цьому, згідно запису №26 в трудовій книжці позивача зазначено, що в доповнення до запису №22, вважати роботу вахтово-експедиційним методом (а.с.26).

В свою чергу, пільги, передбачені статтею 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», в тому числі зарахування одного року роботи у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності, не поширюються на працівників, що працювали вахтовим методом.

Таким чином, з огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що на працівників, які працювали вахтовим методом в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, поширюються пільги, передбачені статтями 1-4 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.10.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», а додаткові пільги, передбачені статтею 5 зазначеного Указу, зокрема зарахування одного року роботи у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності, не поширюються.

Такий правовий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 21.11.2018 у справі №338/1152/14-а та постанові від 11.12.2018 у справі №338/1096/15-а.

Щодо застосування обмеження коефіцієнта зарплати 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум при розрахунку позивачу пенсії, то суд вказує на таке.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 01 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами у період до 01 січня 2016 року або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 01 липня 2000 року становить менше 60 календарних місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 01 липня 2000 року незалежно від перерв.

Згідно абзацу 1 пункту 2 статті 41 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

Частиною 1 статті 66 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Обмеження максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу на місяць у розрахунку на кожного працюючого, з яких відповідно до законів України справляються збори (внески) до Фонду соціального страхування, державного фонду сприяння зайнятості населення, Пенсійного фонду було передбачено Указом Президента України № 506/98 від 25.05.1998 "Про обмеження максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу, з яких справляються збори (внески) до соціальних фондів", яким установлено, що максимальна величина фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу, з яких відповідно до законів України справляються збори (внески) до Фонду соціального страхування України, Державного фонду сприяння зайнятості населення, Пенсійного фонду України та Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення, для цілі визначення розміру цих зборів (внесків), встановлюється Кабінетом Міністрів України і переглядається в міру зростання середнього рівня заробітної плати (доходів) працівників, зайнятих в галузях економіки.

Згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 13.07.1998 №1064 "Про встановлення максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподаткованого доходу, з яких сплачуються збори (внески) до соціальних фондів" (в редакції, чинній до 07.03.2001) було встановлено максимальну величину фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу у розмірі 1000 гривень на місяць у розрахунку на одного працюючого, з яких відповідно до законів України справляються збори (внески) до Фонду соціального страхування, державного фонду сприяння зайнятості населення, Пенсійного фонду і Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення.

З прийняттям постанови Кабінету Міністрів України "Про максимальну величину фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничну суму заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески до соціальних фондів" №225 від 07.03.2001 постанова Кабінету Міністрів України №1064 втратила чинність.

Новою постановою Кабінету Міністрів України №225 від 07.03.2001 установлено максимальну величину фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничну суму заробітної плати (доходу), з яких відповідно до законів України справляються страхові внески до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, в розмірі 2660 гривень на місяць у розрахунку на кожну фізичну особу - платника внесків.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №225 від 07.03.2001 встановлено, що обчислення суми страхових внесків, у тому числі на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, та їх сплата здійснюється щомісяця згідно з додатками 1 і 2.

Відтак, якщо заробітна плата перевищує максимальну величину, з якої нараховується збір, для розрахунку індивідуального коефіцієнта заробітку та обчислення пенсії враховуються наступні суми: до 01.07.1998р. - 5,6 середньої заробітної плати, після 01.07.1998р. - 1000 грн., після 07.03.2001р. - 2660 грн. тощо.

Вказане підтверджується пунктом 2 частини 1 статті 41 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), зокрема, отримувані особою до набрання чинності цим Законом (до 01.01.2004), у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), (до 01.07.1998) - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

В свою чергу обмеження максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу на місяць у розрахунку на кожного працюючого, з яких відповідно до законів України справляються збори (внески) до Фонду соціального страхування, державного фонду сприяння зайнятості населення, Пенсійного фонду було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 13.07.1998 №1064 "Про встановлення максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподаткованого доходу, з яких сплачуються збори (внески) до соціальних фондів".

Відтак, на час отримання позивачем заробітної плати у період з 22.07.1980 по 21.03.1994 обмежень щодо сум оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу, з яких справлялись збори (внески) до соціальних фондів не існувало, так як такі були встановлені 13.07.1998 постановою Кабінету Міністрів України від 13.07.1998 №1064 "Про встановлення максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподаткованого доходу, з яких сплачуються збори (внески) до соціальних фондів", а тому до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії повинні враховуватись суми виплат (доходу) отримувані особою у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

Таким чином дії відповідача щодо нарахування пенсії позивачу із обмеженням заробітної плати за вказаний період коефіцієнтом 5,6 є правомірними.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що спірні правовідносини стосуються призначення та перерахунку пенсії, останні настають в момент виникнення в особи права на призначення пенсії та її перерахунок. У даному випадку позивачу призначено пенсію 06.08.2008, а відтак пенсійним органом правомірно застосовано до розглядуваних правовідносин частину 2 статті 41 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", норми якого чітко та однозначно (без виключень) передбачають застосування обмеження 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум для періодів до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір).

При цьому, посилання позивача на те, що під час отримання заробітної плати з 22.07.1980 не існувало обмежень максимальної величини заробітної плати суд відхиляє, оскільки у вказаний період не виникало правовідносин щодо призначення або перерахунку пенсії позивачу.

Таким чином, суд вважає, що відповідач правомірно застосував обмеження 5,6 розміру середньої заробітної плати при обчисленні складових пенсії ОСОБА_1

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Калуського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання до вчинення дій, є безпідставним та необґрунтованим, через що задоволенню не підлягає.

Слід зазначити, що у разі відмови в задоволенні позову статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено розподілу судових витрат.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код - НОМЕР_1) до Калуського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області (вул. Біласа і Данилишина, 2, м. Калуш, Івано-Франківська обл., 77304) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання до вчинення дій, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297, підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Григорук О.Б.