Справа № 802/3928/15-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/3928/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Воробйова І.А.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

23 січня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Чернецького Р. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року (прийняту у м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до Державної судової адміністрації України, територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області (далі - відповідач 1, 2) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач 15.02.2017 звернувся із адміністративним позовом до Вінницького окружного адміністративного суду в якому просив:

- визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області щодо виплати суддівської винагороди і компенсації за невикористану відпустку;

- зобов'язати Державну судову адміністрацію України нарахувати та виплатити суддівську винагороду за квітень, травень, червень, липень 2015 року по день звільнення - 05.08.2015, а також компенсацію за невикористану відпустку 98 днів з урахуванням посадового окладу і доплати за вислугу років та виплачених за цей період сум.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14.12.2015 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, посилаючись на практику Європейського Суду з прав людини вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, те що зменшення йому суддівської винагороди свідчить про порушення конституційних гарантій незалежності судді, оскільки незаконне зменшення суддівської винагороди призвело до неналежного матеріального забезпечення позивача як судді.

Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу вказавши, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" закріплено обов'язок застосування положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в порядку та розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України.

В подальшому позивач надав доповнення до апеляційної скарги, в яких посилаючись на рішення Конституційного Суду України вказав, що суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід'ємною складовою його статусу, а зменшення її розміру є посяганням на гарантії незалежності судді.

Апеляційне провадження у справі відкрито 31.12.2015.

В подальшому апеляційний розгляд справи зупинено до вирішення Конституційним Судом України питання щодо відповідності Конституції України п. 10 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 12.02.2015 №192-VIII, у випадку, коли суддю не своєчасно звільнено з незалежних від нього підстав після досягнення на 65-річного віку.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2018 на підставі клопотання ОСОБА_2 провадження у справі поновлено в зв'язку з винесенням Конституційним Судом України 04.12.2018 рішення у справі № 11-р/2018.

Позивач в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив колегію суддів її задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлені та неоспорені сторонами такі обставини.

ОСОБА_2 з 15.03.1983 по 05.08.2015 працював на посаді судді Оратівського та Крижопільського районних судів Вінницької області.

03.06.2014 у зв'язку із досягненням 65-річного віку позивач завчасно звернувся до Вищої ради юстиції із заявою про відставку.

12.09.2014 у ОСОБА_2 закінчились повноваження судді, оскільки йому виповнилося 65 років.

16.07.2015 Верховною Радою України прийнято Постанову № 636-VIII, якою, у зв'язку з поданням заяви про відставку, крім інших, звільнено з посади судді ОСОБА_2

05.08.2015 наказом Крижопільського районного суду Вінницької області №54-о від ОСОБА_2 відраховано із штату суддів з 05.08.2015. Одночасно, пунктами 2, 3 зазначеного наказу відділу планово-фінансової діяльності, обліку та звітності наказано провести розрахунок з ОСОБА_2, виплатити йому компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку (за період роботи з 15.05.2013 по 15.05.2014) тривалістю 32 календарні дні та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку (за період роботи з 15.05.2014 по 15.05.2015) тривалістю 42 календарні дні, додаткову відпустку (за період роботи з 15.05.2014 по 15.05.2015) тривалістю 15 календарних днів та виплатити компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки (за період роботи з 15.05.2015 по 04.08.2015) тривалістю 9 календарних днів.

При цьому, з квітня 2015 року і по липень 2015 року позивач отримував суддівську винагороду у розмірі визначеному Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній з 28.03.2015) та після звільнення отримав компенсацію за невикористану відпустку без врахування доплати за вислугу років, з чим позивач не погодився та звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що ТУ ДСА у Вінницькій області, при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди та компенсації за невикористану відпустку у період з квітня по серпень 2015 року діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.

Згідно статті 111 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції. Також, у зазначеній нормі, серед іншого, вказано, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі досягнення шістдесяти п'яти років.

Частиною 4 ст.113 Закону № 2453-VI вказано, що у разі якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження щодо здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п'яти років.

Норма аналогічного змісту містилась й у редакції цього ж Закону чинного на момент досягнення позивачем 65 років.

Положеннями ч. 1-3 ст. 133 Закону № 2453-VI зазначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу (ч.10 ст. 133 Закону № 2453-VI).

Згідно матеріалів справи, 12.09.2014 позивач досягнув 65-річного віку та, з наступного дня не виконував свої повноваження щодо здійснення правосуддя.

З квітня 2015 року по липень 2015 року позивач отримував суддівську винагороду у розмірі визначеному Законом України "Про судоустрій і статус суддів" та після звільнення отримав компенсацію за невикористану відпустку без врахування доплати за вислугу років

Таким чином, у період з квітня по липень 2015 року, при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди, застосовувались положення частин третьої та десятої статті 133 Закону № 2453-VI в редакції чинній з 28.03.2015 та, відповідно, виплачувалась суддівська винагорода в розмірі 12180 грн., тобто 10 мінімальних заробітних плат, що підтверджується розрахунковим листом за 2015 рік.

В свою чергу, компенсація за невикористану відпустку обчислювалась виходячи із середнього заробітку позивача за останні 12 календарні місяці, тобто відповідачем враховувалась виплачена позивачу суддівська винагорода, яка нараховувалась йому згідно Закону "Про судоустрій та статус суддів" .

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правові наслідки прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018 у справі №11-р/2018, оскільки згідно ст. 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відтак положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 № 192-VІII, які визнані неконституційними, на момент виникнення спірних правовідносин не були визнанні такими, що не відповідають Конституції України, а тому підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Отже, з наведеного слідує, що ТУ ДСА у Вінницькій області, при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди та компенсації за невикористану відпустку у період з квітня по серпень 2015 року діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Відповідно до ст. 22 Загальної декларації прав людини кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на реалізацію необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав в економічній, соціальній і культурній сферах за допомогою ресурсів кожної держави.

Згідно ч. 1 ст. 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов'язується в індивідуальному порядку і в порядку міжнародної допомоги та співробітництва, зокрема в економічній і технічній галузях, вжити в максимальних межах наявних ресурсів заходів для того, щоб забезпечити поступово повне здійснення визнаних у цьому Пакті прав усіма належними способами, включаючи, зокрема, вжиття законодавчих заходів.

При цьому, Європейський суд з прав людини у справах "Великода проти України" та "Суханов та Ільченко проти України" стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційними переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс ("золоту середину") до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав стверджувати, що відповідачем не було здійснено виплату суддівської винагороди позивачу у передбаченому Законом розмірі, що, у свою чергу, виключає існування правових підстав для задоволення позовних вимог, про що вірно зазначив суд першої інстанції. Доводів, які б спростували відповідні твердження суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Мельник-Томенко Ж. М. Сторчак В. Ю.