Справа № 805/2089/17-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2019 року

Київ

справа №805/2089/17-а

провадження №К/9901/23332/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Данилевич Н. А.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 805/2089/17-а

за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Донецькій області про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання провести перерахунок, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 18 липня 2017 року (суддя Кірієнко В. О.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року (судді Шишов О. О., Сіваченко І. В., Чебанов О. О.),

І. Суть спору

1. У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Донецькій області (далі - ТУ ДСА), у якому просив:

1.1 визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо ненарахування йому суддівської винагороди як судді Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік»;

1.2 зобов'язати ТУ ДСА провести нарахування та перерахунок суддівської винагороди, виходячи з розрахунку посадового окладу 32000,00 грн., починаючи з 01 січня 2017 року, та сплатити суму різниці виплаченого та належного до сплати розміру суддівської винагороди.

2. Свої вимоги пояснив тим, що він є суддею Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області, кваліфікаційного оцінювання, передбаченого Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), не проходив. З січня 2017 року отримує суддівську винагороду із розрахунку розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Державним бюджетом України на 2017 рік, який становить 1600,00 грн. Причиною цього, на думку позивача, є лист Державної судової адміністрації України (далі -ДСА) від 13 січня 2017 року № 11-256/17, в якому з-поміж іншого зазначено, що з 01 січня 2017 року розмір посадового окладу судді місцевого суду до проходження кваліфікаційного оцінювання становить 16000, 00 грн., після проходження - 24 000,00 грн. Позивач твердить, що вказаний лист необґрунтований і суперечить основним положенням законодавства. Також зауважив, що особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя. З посиланням на статтю 8 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» (далі - Закон № 1801-VIII), частину третю статті 133 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 2453-VI та Закон № 192-VIII відповідно) позивач зазначив, що застосування відповідачем іншої розрахункової величини для визначення розміру суддівської винагороди, ніж мінімальна заробітна плата, суперечить вимогам статті 130 Конституції України, статті 133 Закону № 2453-VI.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

3. Указом Президента України № 410/2016 від 25 вересня 2016 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області.

4. Наказом голови Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2016 року № 2/02-15 ОСОБА_1 зарахували до штату цього суду.

5. Відповідно до розрахункових листів, з 01 січня 2017 року посадовий оклад позивачу нараховували із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого у розмірі 1 600,00 грн., у зв'язку з чим і виник цей спір.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

6. Донецький окружний адміністративний суд постановою від 18 липня 2017 року у задоволенні позову відмовив.

7. Донецький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 05 вересня 2017 року залишив постанову суду першої інстанції в цій справі без змін.

8. При прийнятті цих рішень суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що Законом № 1801-VIII не передбачено видатків на оплату суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, виходячи з посадового окладу 3200,00 грн., тому ТУ ДСА не мало законних підстав для перерахунку та виплати позивачу суддівської винагороди так, як він того вимагає.

IV. Касаційне оскарження

9. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

10. Касаційну скаргу мотивує тим, що застосування вимог пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII) при розрахунку посадового окладу, зокрема, судді є неправомірним і суперечить положенням статті 133 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) та пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIІІ, який відсилає до вказаної статті Закону № 2453-VI.

11. Позивач наполягає на тому, що його посадовий оклад як судді повинен нараховуватися виходячи з такої розрахункової величини як мінімальна заробітна плата (яка на 01 січня 2017 року становить 3200,00 грн.), так як передбачено у статті 133 Закону № 2453-VI, а не прожиткового мінімуму (1600,00 грн.) відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII. Також твердить, що невиконання пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності.

12. ТУ ДСА подало заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначило, що оскаржені судові рішення законні та обґрунтовані, підстав для їх скасування немає. Серед іншого відповідач зазначив, що Закон № 1774-VIII, на підставі якого посадовий оклад, зокрема, судді нараховується виходячи з прожиткового мінімуму як розрахункової величини, а не мінімальної заробітної плати відповідно до статті 133 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) та відповідно пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, чинний, рішення Конституційного Суду України про визнання його таким, що не відповідає Конституції України, не було.

13. Окрім того, виплачувати посадовий оклад судді з розрахунку мінімальної заробітної плати відповідач не може, оскільки це потребує додаткового бюджетного фінансування. Кошторис на 2017 рік не передбачає таких видатків, а нецільове використання бюджетних коштів тягне юридичну відповідальність.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

14. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

15. відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

16. Згідно з частиною першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

17. За пунктом 22 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

18. Відповідно до пункту 23 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VІ.

19. Згідно з частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VI (у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин та ухвалення судових рішень, які є предметом касаційного перегляду в цій справі) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

20. За змістом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ (у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин та ухвалення судових рішень, які є предметом касаційного перегляду в цій справі) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

21. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

VI. Позиція Верховного Суду

22. У справі встановлено, що позивач є суддею, якого на цю посаду призначено до набрання чинності Законом № 1402-VIII і який (на дату звернення з цим позовом до суду) не проходив кваліфікаційного оцінювання.

23. З огляду на вимоги пункту 23 Розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII, суддівську винагороду позивачу нараховували відповідно до статті 133 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII), але з урахуванням приписів пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ (у наведеній редакції), тобто з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат, розмір якої визначено на рівні 1600,00 грн. (що становить 16000,00 грн.).

24. Беручи до уваги приписи статті 7 Закону № 1801-VIII, розрахункова величина, якою послуговувалося ТУ ДСА для нарахування суддівської винагороди позивачу (1600,00 грн.) тотожна розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого згаданим Законом з 01 січня 2017 року.

25. Позивач твердить, що розмір суддівської винагороди визначено у Законі № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII), який є спеціальним нормативним актом для цих правовідносин, тож застосування положень іншого закону, який до того ж звужує обсяг гарантій суддівської незалежності, є порушенням норм статті 130 Конституції України. Тобто, позивач вважає, що суддівську винагороду йому мали б нараховувати з розрахунку мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму.

26. Верховний Суд раніше вже висловлював правову позицію у справі, фактичні обставини якої є подібними до обставин цієї справи. Зокрема у справі № 820/1853/17 колегія суддів зазначила, що норма частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI є банкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. З огляду на це, необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнять частину третю статті 133 Закону 2453-VI і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.

27. Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, як-от пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ, яким установлено, що мінімальна заробітна плата (3200,00 грн.) після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

28. Отож, таким чином законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати (3200,00 грн.) як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі суддів, і водночас передбачив, що «До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 гривень».

29. На підставі наведеного колегія суддів висловила правовий висновок, за яким: законодавець встановив: по-перше, два види (розміри) мінімальної заробітної плати; по-друге, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати 3200 грн.; по-третє, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати 1600,00 грн. Таким врегулюванням законодавець не порушив гарантій суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався раніше до такого врегулювання.

30. З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення судів попередніх інстанцій, які є предметом касаційного перегляду в цій справі, ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права, підстави для їх скасування чи зміни відсутні.

Доводи касаційної скарги висновків судів та обставин справи не спростовують.

31. Зважаючи на приписи статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

32. Водночас колегія суддів звертає увагу на таке.

33. Рішенням від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), зокрема, положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII. За змістом резолютивної частини вказаного Рішення, це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

34. Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

35. На дату виникнення спірних правовідносин у цій справі, а також під час розгляду цієї справи в суді, правове регулювання було іншим, а позаяк рішення Конституційного Суду України має перспективну дію, при вирішенні цього спору суди попередніх інстанцій, з висновками яких погоджується колегія суддів, керувалися наведеними положеннями законодавства, яке тоді ще було чинним.

36. На дату касаційного перегляду судових рішень у цій справі положення, зокрема, частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) уже втратили чинність, між тим під час касаційного перегляду судових рішень суд касаційної інстанції не може перевіряти чи правильно суди попередніх інстанцій застосували положення, зокрема, матеріального права, в редакції, яка діє на час касаційного перегляду.

37. З огляд на зазначене, при прийнятті цієї постанови суд касаційної інстанції не брав до уваги Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018. Однак, за правилами пункту 1 частини п'ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України вказане рішення Конституційного Суду України може слугувати підставою для перегляду судових рішень в цій справі у зв'язку з виключними обставинами.

VII. Судові витрати

38. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 18 липня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Н. А. Данилевич