Справа № 521/4776/18
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 р.м.ОдесаСправа № 521/4776/18

Категорія: 3.1.3 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.
П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді - Димерлія О.О.

суддів - Єщенка О.В.,Кравченка К.В.

розглянув у порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2018 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним вище адміністративним позовом та, посилаючись на положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», правила реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2016 №207, вважає протиправною рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (надалі - Департамент, відповідач) від 17 жовтня 2017 про відмову їй у здійснені реєстрації місця проживання, за адресою: АДРЕСА_1 та, у зв'язку з цим, просить зобов'язати відповідача здійснити таку реєстрацію за вказаною вище адресою.

За наслідками розгляду адміністративного позову Одеським окружним адміністративним судом 08 серпня 2018 ухвалено рішення про задоволення адміністративного позову.

Суд першої інстанції ухвалив: визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту від 17 жовтня 2017, викладеному у заяві позивача від 17 жовтня 2017, про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язав відповідача здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Приймаючи означене рішення суд попередньої інстанції виходив з того, що діюче на цей час законодавство, пов'язує реєстрацію фізичної особи лише з її місцем проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла, визначаючи в той же час, що житлом є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Позивач надав до суду докази, що вона проживає у приміщенні - будинку, який придатний не тільки для тимчасового, але і для постійного проживання в ньому, що не заперечується відповідачем.

Крім цього, суд вказав, що назва житлового приміщення, будинку не може бути перешкодою для реєстрація місця проживання фізичної особи.

Також суд не прийняв до уваги доводи відповідача, що реєстрація може бути здійсненна лише у житловому будинку, а тому позивач повинен спочатку здійснити переведення садового будинку, що відповідають державним будівельним нормам у житловий будинок відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 № 321, лише після чого ставити питання про реєстрацію в ньому.

В апеляційній скарзі Відповідач, посилаючись на неналежне застосування норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, невірному дослідженні доказів, просить рішення суду скасувати, повністю відмовити позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги Департамент вказав на те, що висновок суду першої інстанції стосовно надання позивачем доказів проживання у будинку, який придатний для постійного проживання у ньому є помилковим, а зазначені обставини не доведені.

Крім цього, відповідач не вважає преюдиційним для вирішення цієї справи рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №522/6588/17, що набрало законної сили на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2018 оскільки воно стосується іншої особи та прийнято за інших обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого рішення та просить його залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та зважаючи на з'ясовані обставини, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Перевіряючи повноту з'ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV(чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

За змістом статті 2 (Свобода пересування) Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Згідно до ст. 3, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Крім того, згідно ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

В свою чергу, згідно ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Також, відповідно до ст. 4 Житлового кодексу УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об'єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

В свою чергу, п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 24.04.2015 року № 79, визначено, що садовий будинок - будинок для літнього використання та прибудова до нього.

Крім того, Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, визначено, що окремо від житлових будинків виділяються садові та дачні будинки.

Так, пунктом 2.4 вказаної Інструкції визначено, що садовий будинок - це будинок для літнього (сезонного) використання.

Згідно з вимогами ст. 35 Земельного кодексу України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо.

Аналізуючи наведені положення вбачається, що реєстрації місця проживання здійснюється виключно в житлі, до якого згідно з наведеними приписами чинного законодавства садовий будинок не належить.

З матеріалів справи убачається, що Договором купівлі-продажу від 14 липня 2014 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки АДРЕСА_1 Право власності зареєстровано 14 липня 2014. На вказаній земельній ділянці вона та її чоловік ОСОБА_2 побудували садовий будинок НОМЕР_1 який введено в експлуатацію 11 серпня 2016, а 23 серпня 2016 було зареєстровано право власності на вказаний садовий будинок, у якому, як вона стверджує, з 2016 проживає постійно її сім'я.

У зв'язку зі зміною місця проживання її знято з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 Департаментом за її відповідною заявою.

17 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Департаменту із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2. ОСОБА_2, чоловік, надав згоду на реєстрацію. Проте Департамент відмовив у проведенні реєстрації місця проживання, мотивуючи тим, що реєстрація місця проживання в садовому будинку неможлива, так як особа не подала необхідних документів або інформації (відсутні документи, що підтверджують право на проживання у житлі, надані документи на садовий будинок) Також, усно було повідомлено, що реєстрація місця проживання в садовому будинку неможлива, так як садовий будинок не є житловим, та запропоновано перевести садовий будинок в житловий.

Позивач вважає, що рішення відповідача є протиправним та порушує її права та положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.02.2016 року №207, згідно з якими відсутня така підстава для відмови в реєстрації як місце проживання не є житловим, оскільки документи надані на садовий будинок.

Зазначені обставини підтверджуються і наданою позивачем інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій чітко вказано, що об'єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 є садовим будинком, та не є об'єктом житлової нерухомості (об'єкт житлової нерухомості: ні), цільове призначення земельної ділянки - для садівництва.

Посилання позивача на звіт про проведення технічного огляду судового будинку від 21 липня 2017, який, на думку ОСОБА_1 свідчить про придатність вказаного будинку до постійного проживання, суд апеляційної інстанції визнає не переконливим.

Так, згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У пункті 1.2. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку; будівництва та житлово-комунального господарства України (2) №95 від 19 березня 2013 р. визначено, що садовий будинок - будинок для літнього (сезонного) використання.

При цьому, на період виникнення зазначеного спору, механізму здійснення реєстрації місця проживання у садовому будинку, придатність для проживання якого не підтверджена, не було і не має.

Відмовляючи позивачу у його реєстрації за наведеною вище адресою відповідачем не досліджувався звіт про проведення технічного огляду судового будинку від 21 липня 2017.

Також, слід зазначити, що у наданому позивачем звіті про проведення технічного огляду не визначено, що садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 призначений та придатний для постійного проживання.

У висновку вказаного звіту лише вказано про відповідність цього будинку державним будівельним нормам.

Більш того, вказаний звіт та доводи позивача щодо придатності наведеного садового будинку для проживання, не змінюють статусу цієї нерухомості з садового будинку на житло, відтак, не утворюють підстав для проведення реєстрації місця проживання позивача у садовому будинку.

Кабінетом Міністрів України затверджено чіткий порядок, за умови дотримання якого особа і набуває право на реєстрацію в садовому будинку, що придатний до житлових умов, не дотримання якого виключає можливість реалізації такого права.

Так, згідно із Порядком переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 № 321, переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки здійснюється безоплатно органами місцевого самоврядування села, селища, міста, з якими відповідні дачні поселення та садівничі товариства пов'язані адміністративно або територіально.

Для переведення дачного чи садового будинку у жилий будинок громадянин, який є його власником, або уповноважена ним особа (далі - власник) подає до виконавчого органу сільської (селищної, міської) ради, а у разі, коли в сільській раді виконавчий орган не утворено, - сільському голові (далі - уповноважений орган) заяву за формою згідно з додатком 1 цього порядку, до якої додаються: копія документа про право власності на дачний чи садовий будинок, засвідчена в установленому порядку; письмова згода співвласників (за наявності) на переведення такого будинку в жилий; звіт про проведення технічного огляду дачного чи садового будинку з висновком про його відповідність державним будівельним нормам за формою згідно з додатком 2 до цього порядку.

Технічний огляд дачного чи садового будинку проводиться без застосування обладнання для визначення характеристик конструкцій та виконання вишукувальних робіт на підставі укладеного договору суб'єктом господарювання, у якого працює один або більше відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов'язаних із створенням об'єктів архітектури, які пройшли професійну атестацію згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 року № 554 «Деякі питання професійної атестації відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов'язаних із створенням об'єктів архітектури».

За результатами розгляду заяви та доданих до неї документів уповноважений орган протягом місяця з дня їх надходження приймає рішення про переведення дачного чи садового будинку у жилий будинок або про відмову в такому переведенні.

Місцева рада у триденний строк з дня прийняття рішення про переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки видає або надсилає власникові рекомендованим листом з описом вкладення рішення про переведення дачного чи садового будинку у жилий будинок із зазначенням його адреси (рішення про відмову в переведенні разом з поданими документами).

Рішення про переведення є підставою для внесення відповідних змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

У разі відмови в переведенні дачного чи садового будинку у жилий будинок власник має право повторно подати документи, зазначені у пункті 3 цього Порядку, після усунення причин, що стали підставою для прийняття такого рішення.

Проте, в матеріалах справи відсутня інформація щодо прийняття рішення органу місцевого самоврядування про переведення садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 у жилий будинок.

Відповідно до наявних матеріалів, а саме довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що об'єкт нерухомого майна розташований за адресою: АДРЕСА_1, в якому ОСОБА_3 просить здійснити реєстрацію місця проживання є саме садовим будинком.

Виходячи із зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Департамент правомірно відмовив позивачу у реєстрації місця проживання, оскільки об'єкт нерухомого майна, в якому намагаються зареєструвати своє місця проживання позивач не є жилим будинком, а є садовим будинком і реєстрація за адресою садового будинку законодавчо не визначена.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що приймаючи рішення про зобов'язання уповноваженого органу, який наділений владними управлінськими функціями в частині вирішення питань про переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки, зобов'язати відповідача зареєструвати його місце проживання в садовому будинку, підтвердивши його придатність до проживання, як в житловому, за відсутності рішення уповноваженого органу на таке переведення, суд перебере на себе його повноваження.

Також суд апеляційної інстанції враховує і ту обставину, що на час виникнення зазначеного спору, механізм здійснення реєстрації місця проживання у садовому будинку, придатність для проживання якого не підтверджена уповноваженими органами, відсутній.

За таких обставин, правових підстав для здійснення реєстрації позивача у садовому будинку на час звернення із відповідною заявою останнього не має.

Що стосується тверджень позивача про наявність у кожної людини права на вільний вибір місце проживання, яке передбачено Конституцією України, слід зазначити, що у відповідності до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відтак, реалізація прав власника майна тощо, в жодному разі не пов'язана з реєстрацією місця проживання в ньому і не залежить від такої реєстрації. Таким чином, відмова відповідача в реєстрації позивача за вказаним ним місцем проживання ніяким чином не впливає на реалізацію позивачем своїх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі прав позивача на володіння та користування нерухомим майном.

Більш того, позивачу було роз'яснено, що оформлення садового будинку згідно чинного законодавства, як житлового будинку, він не позбавлений права звернутися до відповідного органу із заявою про реєстрацію місця проживання.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимого ОСОБА_1

Наведена правова позиція погоджується і з рішеннями Вищого адміністративного суду України: від 18 грудня 2012 (справа К/9991/42748/11); від 10 квітня 2014 (справа К/800/6308/14).

З огляду на зазначені підстави, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки викладеним вище законодавчим актам, не застосував норми Закону, що врегульовують правовідносини, які виникли між фізичною особою та суб'єктом владних повноважень на час заявленого позову.

Згідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України: «Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є не правильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права».

Зважаючи на те, що при прийнятті постанови від 08 серпня 2018 не застосовано закон, який підлягав застосуванню, суд апеляційної інстанції визнає за необхідне скасувати це рішення повністю та ухвалити нову постанову суду про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 повністю.

Керуючись: ст. ст. 293, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради - задовольнити повністю.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2018 - скасувати та прийняти нове рішення суду.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її підписання та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня отримання сторонами тексту судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді: