Справа № 826/4595/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 січня 2019 року № 826/4595/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною бездіяльності та дій, зобов'язання вчинити дії, -

Суд взяв до уваги таке:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденка Віталія Володимировича, які полягають у перевищенні повноважень при поверненні ОСОБА_1 16 березня 2017 року на підставі п. 8 ч. 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчого листа № 826/899/14 виданого 26.03.2014 Окружним адміністративним судом міста Києва;

- скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, датованого 16.03.2017 винесеного головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденком Віталієм Володимировичем, по виконанню виконавчого листа № 826/899/14 виданого 26.03.2014 Окружним адміністративним судом м. Києва;

- зобов'язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.03.2017 про примусове виконання рішення в порядку, що передбачений Законом України «Про виконавче провадження ».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що у зв'язку з невиконанням рішення суду боржником, він звернувся до відповідача із заявою про примусове виконання судового рішення. Однак, у зв'язку з тим, що стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, дану заяву було повернуто. Вважає дії відповідача такими, що перешкоджають доступу до правосуддя, дискримінацією у правах за майновою ознакою.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог згідно письмових заперечень, в яких зазначив, що державним виконавцем правомірно винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки стягувачем не надано підтвердження сплати авансованого внеску.

Враховуючи неявку сторін в судове засідання, суд керуючись ч.9 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалив про подальший розгляд справи в письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, суд дійшов наступного висновку.

03.03.2016 ОСОБА_1 звернувся до департаменту з заявою про примусове виконання рішення суду з виконання виконавчого листа № 826/899/14 від 26.03.2014, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва про зобов'язання Міністерства соціальної політики України надати відповідь на запит на інформацію ОСОБА_1, який був зареєстрований 13.01.2014 за вх. № Ч-748/26.

16.03.2017 керуючись п. 8 частини 4 статті 4 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання з виконання виконавчого листа № 829/899/14 від 26.03.2014, у зв'язку з тим, що стягувачем не надано підтвердження сплати авансового внеску (а.с. 10).

Позивач, не погоджуючись з діями відповідача при поверненні ОСОБА_1 виконавчого листа № 826/899/14 виданого 26.03.2014, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України Про виконавче провадження від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі Закон).

Зокрема, відповідно дост.1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1ст.5 названого Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пунктом 1 ч.1ст.26 вказаного Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 2 цієї статті установлено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про:

- стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин;

- обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг;

- відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи;

- стягнення аліментів;

- відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, інваліди війни, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби.

У разі виконання рішення Європейського суду з прав людини авансовий внесок не сплачується.

Згідно фактичних обставин справи, позивачем під час звернення із заявою про відкриття виконавчого провадження не було додано квитанцію про сплату авансового внеску.

Пунктом 8 частиною четвертою статті 4 Закону визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим.

Таким чином, оскільки стягувачем при поданні заяви про примусове виконання рішення не дотримані вимоги до виконавчого документа, встановлені пунктом 8 частиною четвертою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: не додана квитанція про сплату авансового внеску. При цьому не надано й будь-яке підтвердження того, що позивач звільнений від сплати авансового платежу відповідно до приписів частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Керуючись статтями 132, 143, 242-246, 255, 271, 287, 295-297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Р.О. Арсірій