Справа № 802/1389/18-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

18 січня 2019 року

Київ

справа №802/1389/18-а

касацій провадження №К/9901/846/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Юрченко В.П.

розглянув матеріали касаційної скарги Одеської митниці ДФС на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.07.2018 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2018 у справі №802/1389/18-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Макарді» до Одеської митниці ДФС про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Макарді» у травні 2018 року звернулося до адміністративного суду з позовом до Одеської митниці ДФС, у якому просило визнати протиправними дії по пред'явленню вимоги щодо проведення митного огляду товару, вчинені 27.01.2018.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18.07.2018, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2018, адміністративний позов задоволено.

Одеська митниця ДФС 02.01.2019 звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.07.2018 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2018, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та процесуального права. Вказує на те, що справа має виняткове значення для скаржника.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (див. згадане вище рішення у справі ««Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», п. 45; згадане вище рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», п. 37; та «Козліца проти Хорватії»(Kozlica v. Croatia), № 29182/03, п. 32, від 2 листопада 2006 року; див. також «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia), № 18499/08, п. 29, від 7 липня 2015 року). 83.

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (див. згадане вище рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», п. 36; згадане вище рішення у справі «Козліца проти Хорватії», п. 33; згадане вище рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», п. 34, «Добріч проти Сербії» (Dobriж «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA) - РІШЕННЯ 35 v. Serbia), №№ 2611/07 та 15276/07, п. 54, від 21 червня 2011 року; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanoviж v. Serbia), 32299/08, п. 48, від 2 жовтня 2012 року). 84.

При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв'язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», п. 54).

Отже, за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Частиною шостою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності.

Такий перелік не є вичерпним.

Зі змісту пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України можна зробити висновок про те, що суд має право віднести до категорії справ незначної складності справу, яка не передбачена у вищезазначеному переліку, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (частина четверта статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, а також через складність та інші обставини.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Системний аналіз вищезазначених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмету доказування, складу учасників та інших обставин, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а також крім справ, які підлягають розгляду в порядку загального позовного провадження.

З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що предметом позову у справі №802//1389/18-а є вимога про визнання протиправними дій по пред'явленню вимоги щодо проведення митного огляду товару, вчинені 27.01.2018.

Судами першої та апеляційної інстанцій, у межах спірних правовідносин встановлено, що Експедиторською компанією «Лукро», від імені позивача, було подано до відділу митного оформлення Одеської митниці ДФС експортну декларацію для митного оформлення вантажу «зерно льону» в кількості 65 060 кг, що експортувався в контейнерах: CAIU2098670 (21 660 кг.), ARKU2426790 (22020 кг), TTNU1614758 (21 380 кг.) Зазначена декларація прийнята до митного оформлення під реєстраційним номером UA500030/2018/001429. У цей же день, митним брокером було отримано повідомлення митниці про необхідність проведення митного огляду вантажу, в якому зазначено про необхідність проведення митного огляду з розкриттям пакувальних місць і вибірковим обстеженням транспортного засобу, з метою перевірки відповідності кількості та опису товарів і транспортних засобів даним, зазначеним у митній декларації; 911-1 забезпечення ідентифікації товарів та/або транспортних засобів шляхом здійснення цифрової фотозйомки; 903-1 застосування оглядової ренгенотелевізійної техніки. Підставою для проведення митного огляду вантажу, зазначеною у повідомленні, слугував лист ГУ ДФС в Одеській області від 13.12.2017 року за вхідним № 1813/12-22. За результатами здійсненого огляду товарів (відправник товарів ТОВ "Макарді") митним органом складено акт від 31.01.2018 про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу, в якому зазначено про відсутність зауважень до наданого для огляду товару. Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що за системним аналізом статті 338, пункту 2 частини першої статті 336, частини п'ятої статті 338 Митного кодексу України, положень Постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 № 467 «Про затвердження вичерпного переліку підстав, за наявності яких може проводитись огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення митними органами України» вбачається, що законодавцем чітко визначено підстави та умови проведення огляду (переогляду товарів). Умови мають три ознаки: 1) якщо переміщення товарів, транспортних засобів через митний кордон України здійснюється поза митним контролем; 2) з приховуванням від митного контролю; 3) одержання в установленому порядку від правоохоронних органів інформації про переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення з порушенням вимог законодавства з питань державної митної справи. При цьому, останню умову слід розуміти так, що інформація від правоохоронних органів повинна бути такою, що дозволяє її фіксування, ідентифікацію та опрацювання; має містити данні, достатні для формування висновку про переміщення тих чи інших товарів, транспортних засобів з ознаками порушень митних правил, передбачених статями 482, 483 Митного кодексу України. Між тим, в силу положень статей 336 та 338 Митного кодексу України, відповідно до Порядку проведення огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.12.2012 № 1316, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.02.2013 за №318/22850 (далі - Порядок № 1316), огляд є способом здійснення митного контролю, що вчиняються з однією й тією ж метою, в однакових формах за єдиним порядком. У свою чергу, митним органом не наведено, а судами не встановлено наявності визначених постановою Уряду № 467 підстав для здійснення огляду товарів. Серед вичерпного переліку підстав відсутня така підстава, як одержання від податкового органу письмового доручення. В спростування доводів відповідача про те, що митний огляд проводився на підставі частини 2 статті 338 Митного кодексу України, судами зазначено про те, що Одеською митницею ДФС не надано належних та допустимих доказів порушення позивачем вимог статті 338 Митного кодексу України, а також наявності будь-яких інформаційних витягів із автоматизованої системи управління ризиками, що передували застосуванню митного огляду товарів.

За встановлених вище обставин, суд першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для проведення митного огляду товару.

Скаржник у касаційній скарзі не наводить обґрунтованих доводів, які б спростовували правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

У касаційній скарзі містяться застереження щодо застосування положень підпункту «в» пункту 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, утім такі доводи відповідача жодними доказами не підтверджені. Та обставина, що позивач може звернутися до суду із позовом про відшкодування державою за рахунок Державного бюджету України витрат пов'язаних із проведенням митного огляду, що як наслідок призведе до збитків держави, є лише припущеннями та не свідчать про винятковість такої категорії справи.

Інших випадків, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, не вбачається, а Верховним Судом не установлено.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи та застосування законодавства на час спірних правовідносин, а також значення справи для сторін та суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Отже, постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2018, ухвалена за результатами апеляційного перегляду рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.07.2018 у справі щодо визнання протиправними дій, не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини п'ятої статті 328, пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В :

1.Відмовити Одеській митниці ДФС у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.07.2018 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2018 у справі №802/1389/18-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Макарді» до Одеської митниці ДФС про визнання протиправними дій.

2. Направити копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.П.Юрченко