Справа № 420/6222/18
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2019-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6222/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Катаєвої Е.В.,

за участю секретаря судового засідання - Левчук О.В.,

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Лазарєвої Г.С.,

перекладача - Абдулрахман Мохамад Алі,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) до Головного управління ДМС України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Головного управління ДМС України в Одеській області в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати Наказ відповідача №225 від 23.11.2018 року про відмову йому - ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача у відповідності з процедурою ст.8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо нього - ОСОБА_2.

Позивач зазначив, що 27.11.2018 року ним отримано Повідомлення №5/1 від 23.11.2018 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу №225 від 23.11.2018 року у відповідності з яким на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 року (далі Закону України №3671-VI) йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість заяви позивача та зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що порушує його право на отримання притулку в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що однією з причин, через яку він не може повернутись до країни походження є належність до певної соціальної групи, а саме «осіб, які ухиляються від несення військової служби».

На думку позивача міграційний орган в порушення абз.3 п.п. «в» п.4.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України 07.09.2011 року № 649 (далі - Правила №649) не дослідив інформацію по країні походження всебічно, не провів поглиблений аналіз його справи, що призвело до прийняття невірного рішення, а тому рішення про відмову в оформленні йому документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним і потребує скасуванню.

Ухвалою суду від 03.12.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Зобов'язано відповідача ГУ ДМС надати належним чином завірені копії оскаржуваного наказу №225 від 23.11.2018 року та всіх матеріалів, які стали підставою для його прийняття.

Представником відповідача 19.12.2018 року подано відзив та копії матеріалів особової справи позивача.

У відзиві представник відповідача зазначив, що рішення від 23.11.2018 року №225 приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, є правомірним та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив, що після проведення аналізу відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України № 3671-VI.

Позивач легально на підставі паспортного документу гр. Сирії серії НОМЕР_1 та студентської реєстрації 12.09.2012 перетнув державний кордон, місце перетину кордону - міжнародний аеропорт Одеса.

Перевіркою також встановлено, що позивач вперше звернувся із заявою про визнання біженцем 12.09.2013 року, за результатами розгляду позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до рішення ДМС від 03.04.2015 № 249-15. Позивач оскаржив зазначене рішення у судових інстанціях, на виконання постанови суду від 18.09.2015 по справі № 815/2989/15 ДМС прийняла рішення від 22.12.2015 № 73-15 про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами повторного розгляду заяви ДМС вдруге прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.11.2016 року № 580-16, позивач оскаржив зазначене рішення у судових інстанціях. Постановою Верховного суду від 11.10.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

08.11.2018 позивач повторно звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо причин виїзду з країни громадянської належності, було зазначено бажання отримати вищу освіту на території України. Позивач не бажає повертатися до країни громадянської належності через побоювання зазнати власного примусового рекрутування до лав збройних сил Сирії, можливу загрозу для власного життя у зв'язку з військовими діями на території Сирії

Про відсутність утисків з боку представників державних органів країни громадянської належності позивача щодо вербування його до збройних сил Сирії підтверджує обставина безперешкодного отримання нового паспортного документу, який оформили його батьки та отримали 20.05.2012 на території Сирії без його особистої присутності.

Слід зазначити, що зазначені обставини були неодноразово досліджені ГУ ДМС України в Одеській області, ДМС України та судами під час розгляду двох звернень позивача про надання міжнародного захисту.

Враховуючи викладене, представник відповідача вважає, що рішеннями судів, які набрали законної сили встановлено преюдиційні обставини (ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили) про відсутність загрози життю та здоров'ю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства, систематичного порушення прав людини в разі повернення позивача до країни громадянського походження.

Судами під час звернень за наданням міжнародного захисту було неодноразово встановлено, що побоювання позивача бути притягнутим до відповідальності або призваним до армії та переслідування з боку влади є безпідставними та не ґрунтуються на фактичних обставинах.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали адміністративний позов та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач зазначив, що він знаходиться в Україні сім років, він не може повернутись до Сирії, оскільки призовний вік в Сирії до 42 років, а йому 29.01.2019 року виповниться лише 33 роки, при поверненні його заберуть в армію, а він не хоче служити в армії. У нього немає житла, батьки в Турції. Представник позивача зазначив, що ситуація в Сирії значно погіршилась, не було досліджено інформацію в місті Алеппо, при проведені співбесіди був присутній представник УВКБ ООН, яким були надані Рекомендації від 22.11.2018 року, вказаним Рекомендаціям відповідачем не було надано оцінки.

Представник відповідача адміністративний позов не визнав, підтримав позицію викладену у відзиві та просив відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. Представник відповідача зазначив, що по країні походження наявно 13 джерел, де зазначено, що більша частина Сирії звільнена від угрупування «Ігіл» і знаходиться під контролем влади Сирії, працюють аеропорти, є можливість внутрішнього переміщення осіб. Доводи позивача були неодноразово досліджені ГУ ДМС України в Одеській області, ДМС України та судами під час розгляду двох звернень позивача про надання міжнародного захисту.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, за національністю араб, віросповідання мусульманин-суніт, неодружений, рідна мова арабська, володіє арабською, англійською та російською мовами, має вищу освіту, військовозобов'язаний, строкову службу не відслужив.

Країну постійного проживання покинув 11.09.2012 року авіарейсом м. Алеппо (Сирія) - м. Антак`я (Туреччина) - Стамбул (Туреччина) - м. Одеса (Україна). 12.09.2012 року перетнув Державний кордон України легально на підставі паспортного документа та студентської реєстрації. В Україні перебуває на підставі довідки про звернення за захистом в Україні.

Вперше позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні 08.10.2013 року.

ГУ ДМС України в Одеській області 28.10.2012 року прийняло рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

12.01.2015 року за результатами розгляду особової справи позивача № 2013OD0292 було складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03.04.2015 року рішенням ДМС України №249-15 було відмовлено ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погодившись з прийнятим ДМС України рішенням №249-15 позивач оскаржив його до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18.09.2015 року адміністративний позов було задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року № 249-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання ОСОБА_2 біженцем особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2015 року апеляційну скаргу ДМС України залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2015 року - без змін.

Наказом №4 Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС в Одеській області від 11.01.2016 року вирішено здійснити оформлення необхідних документів по справі громадянина Сирії ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та повторно розглянути матеріали особової справи №2013OD0292 з урахуванням обставин, що стали підставою скасування судом рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення ДМС України від 25.11.2016 року №580-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні.

Не погодившись з рішенням ДМС України від 25.11.2016 року №580-16, позивач звернувся з позовом до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30.05.2017 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 25.11.2016 року №580-16, яким ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2017 року апеляційну скаргу ДМС України задоволено. Постанову ООАС від 30 травня 2017 року скасовано. Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_2 до ДМС України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, залишено без задоволення.

Постановою Верховного Cуду від 11.10.2018 року касаційну скаргу залишено без задоволення. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.09. 2017 року залишено без змін.

08.11.2018 року позивач повторно звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту №191. У заяві позивач вказав, що він вже раніше звертався до міграційної служби, проте йому було відмовлено, але він не може повернутись, оскільки небезпечно для нього, його арештують. Він не вірить своїй державі, в нього фобія від війни, від армії. Під час перебування у Сирії бачив кров. Ракети до сих пір падають. Житло зруйновано. Життю погрожує смерть. Його ім'я знаходиться під контролем у держави.

Згідно Анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Анкета) позивач приїхав до України один. У 2011 році перебував у підготовчому факультеті Одеської національної академії харчових технологій. У 2012 році (з вересня 2012 року до вересня 2012 року) вступив до Міжнародного гуманітарного університету щоб отримати довідку для відстрочки від армії, поступив, але не навчався. Останній раз перебував на Батьківщині у 2012 році. Вважає, що йому загрожує небезпека з боку політичного режиму. Також треба служити в армії, а він не має бажання служити в такій армії.

Також у Анкеті позивач зазначає, що ні він, ні його родина ніколи не брали участь у політичних релігійних, військових або громадських організаціях у країні постійного проживання, до інцидентів із застосуванням фізичного насильства не був причетний, адміністративні заходи не застосовувались, до кримінальної відповідальності не притягався.

З позивачем було проведено співбесіди, які відображені в протоколі співбесіди від 22.11.2018 року (т.2 а.с.69-74) та у протоколі співбесіди від 23.11.2018 року (т.2 а.с.80-95).

Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту складено 23.11.2018 року.

Територіальним органом ДМС направлено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.11.2018 року №5/1-773, яке отримано позивачем 27.11.2018 року.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України №3671-VI, відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Частиною 2 ст.5 Закону України №3671-VI встановлено, зокрема, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 ст.7 Закону України №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 1 ст.8 Закону України №3671-VI, зокрема, встановлено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з п.4.1. розділу ІV Правил №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: - проводить співбесіду із заявником, результати якої оформлюються відповідним протоколом; - розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).

Згідно з ч.4 ст.8 Закону України №3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частинами 6,7 ст.8 Закону України №3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Аналіз матеріалів особових справ №2013OD0292 та №2018OD0184 з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності, підстав для виїзду та неможливості повернення дозволяє зробити висновок, що причини звернення за міжнародним захистом не мають відношення до ознак визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, зазначених в Законі України №3671-VI.

Згідно з ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача, що викладені позивачем у заяві обставини щодо наявності підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, були неодноразово досліджені як ГУ ДМС України в Одеській області, ДМС України, так і судами під час розгляду двох звернень позивача про надання міжнародного захисту.

Згідно з постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2017 по справі № 815/1892/17 суд дійшов до висновку, що побоювання позивача бути притягнутим до відповідальності або призваним до армії є безпідставними, не ґрунтуються на фактичних обставинах, а є виключно припущеннями позивача. Сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії, так і за кордоном, у т.ч. в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є посольство у м. Києві та генеральне консульство у м. Одесі.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в постанові віл 11.10.2018 року, залишаючи постанову апеляційного суду від 27.09.2017 року без змін, зазначила, що побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань. Суд зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час повторного звернення позивачем не наведено жодних нових обставин та не надано жодних нових доказів щодо наявності в нього особисто підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, його звернення має на меті бажання легалізувати власне перебування на території України, про що неодноразово вказувалось ним самим, зокрема, також у протоколі співбесіди від 23.11.2018 року.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що при прийнятті рішення наказу №225 від 23.11.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, відповідно позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2,5,6,7,9,139,242-246 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) до Головного управління ДМС України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) про визнання протиправним та скасування наказу №225 від 23.11.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва

.