Справа № 826/14770/17
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києва на проголошене о 13 годині 14 хвилин рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року, повний текст якого складено 19 вересня 2018 року, у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будлекс» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Будлекс» (далі - Позивач, ТОВ «Будлекс») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29.08.2017 року №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.09.2018 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що надані Позивачем первинні документи відповідають вимогам законодавства, що свідчить про реальність господарських операцій, вчинених з метою досягнення економічної мети. Підкреслив, що на момент складання податкових накладних контрагент Позивача був зареєстрований як платник ПДВ в установленому законом порядку, а Відповідачем не було враховано, що відсутність інформації про наявність у контрагента платника податків складських активів чи виробничих приміщень, а також лише факт порушення кримінальної справи щодо такого суб'єкта господарювання не спростовує реальність господарських операцій за умови їх належного документального підтвердження.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняте нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що діяльність контрагента Позивача - ТОВ «Сіател Компані» перебуває поза межами правового поля, оскільки у своїй заяві директор підприємства заперечує свою участь у господарській діяльності останнього. Крім того, наголошує, що дані інформаційної системи «Податковий блок» та Єдиного реєстру податкових накладних свідчать про відсутність у контрагента Позивача придбання послуг, зазначених у номенклатурі виписаних податкових накладних, а також відсутність в останнього трудових та виробничих ресурсів. Викладене, на переконання контролюючого органу, свідчить про відсутність факту здійснення господарської операції. Також звертає увагу на обов'язку платника податків бути обачливим при виборі контрагента.

Після усунення визначених в ухвалі від 01.11.2018 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2018 року було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 23.01.2019 року, яке у подальшому відкладено на 30.01.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Будлекс» просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що наявною у матеріалах справи заявою директора ТОВ «Сіател Компані» спростовується посилання ГУ ДФС у м. Києві на те, що останній заперечує свою участь у господарській діяльності вказаного підприємства. Крім того, звертає увагу на відсутності такого, що набрав законної сили, вироку суду, яким би було підтверджено факт фіктивності ТОВ «Сіател Компані». Наголошує, що Позивачем були надані належним чином оформлені первинні документи, які підтверджують реальність та товарність господарських операцій, а також економічну мету від їх здійснення. Вказує, що відсутність, на думку контролюючого органу, трудових та виробничих ресурсів у ТОВ «Сіател Компані», необхідних для виконання договірних зобов'язань, є помилковим, оскільки ГУ ДФС у м. Києві не перевірялася діяльність вказаного контрагента за весь період її здійснення. Зазначає, що при обранні контрагента виконував вимоги щодо обачності, перевіривши його реєстраційні документи та податковий статус. Крім іншого, звертає увагу на принцип персональної відповідальності платника податків.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, та просив вимоги скарги задовольнити повністю.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що у липні 2017 року працівниками ГУ ДФС у м. Києві на підставі пп. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 ПК України, наказу від 24.07.2017 року №6887 та повідомлення від 24.07.2017 року №22839/10/26-15-14-02-03 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Будлекс» з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Сіател Компані» за період з 01.08.2015 року по 30.09.2015 року та з 01.01.2016 року по 29.02.2016 року. У ході перевірки встановлено порушення ТОВ «Будлекс» вимог п. 44.1 ст. 44, п. п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 176 387,00 грн., у тому числі за серпень в сумі 37 667,00 грн., за вересень - 37 758,00 грн., січень 2016 року - 46 791,00 грн., лютий 2016 року - 54 171,00 грн.

Результати перевірки зафіксовані в акті від 04.08.2017 року №300/26-15-14-02-03/34469874 (т. 1 а.с. 16-41).

На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем 29.08.2017 року прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 220 484,00 грн., у тому числі за основним платежем - 176 387,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями 44 097,00 грн. (т. 1 а.с. 15).

Вирішуючи питання про правомірність оскаржуваного індивідуального акту, суд першої інстанції встановив таке.

Між ТОВ «Будлекс» (Підрядник) та ТОВ «Сіател Компані» (Субпідрядник) укладено ряд договорів субпідряду від 03.08.2015 року №С26/8-15 (т. 1 а.с. 80-85), від 03.08.2015 року №С.57/8-15 (т. 1 а.с. 119-124), від 28.08.2015 року №С.51/8-15 (т. 1 а.с. 159-164), від 11.01.2016 року №С.16/2 (т. 1 а.с. 178-183), від 01.02.2016 року №С.41/16 (т. 2 а.с. 6-11), за умовами яких Субпідрядник бере на себе зобов'язання якісно і у встановлені строки власними силами, засобами, з власних матеріалів та/або матеріалів, наданих Підрядником, виконати комплекс робіт з влаштування кабельних мереж, внутрішніх трубопроводів, захисного покриття стелі, а Підрядник зобов'язується прийняти виконані роботи і оплатити їх відповідно до умов даного Договору.

Зі змісту пунктів 1.2 даних договорів факт виконання робіт підтверджується підписаними сторонами актами приймання виконаних будівельних робіт та довідками про вартість виконаних будівельних робіт.

Реальність виконання договірних зобов'язань, на переконання суду першої інстанції, підтверджується наявними у матеріалах справи копіями: платіжних документів (т. 1 а.с. 86, 125-126, 165, 184, т. 2 а.с. 12), податкових накладних (т. 1 а.с. 87, 127-128, 166, 185, т. 2 а.с. 37), актів приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2 (т. 1 а.с. 88, 129, 167-168, т. 2 а.с. 13-17, 22-28), довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (т. 1 а.с. 89, 130, 169, т. 2 а.с. 36), підсумкових відомостей ресурсів (т. 2 а.с. 18-21, 29-35).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстав для визнання безтоварними господарських операцій ТОВ «Будлекс» з ТОВ «Сіател Компані» немає. При цьому, суд наголосив на тому, що податковим органом як суб'єктом владних повноважень не доведено, що господарські операції Позивача є фіктивними або безтоварними, не доведено недобросовісності Позивача та його контрагента, що, на його переконання, свідчить про відсутність перешкод для формування даних податкового обліку за наслідками відносин з ТОВ «Сіател Компані».

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Приписи ч. 1 ст. 208 ГК України визначають, що якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Враховуючи положення зазначених вище статей ГК України, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити той факт, що для визнання правочину такого, що укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, необхідно встановити факт наявності у контрагентів або контрагента такої мети. Водночас, доказів на підтвердження даних обставин Відповідачем надано не було.

Надаючи оцінку реальності вчинення господарських операцій між контрагентами, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон про бухгалтерський облік) документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ.

Приписи ст. 9 вказаного закону визначають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, згідно п. 2.4 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Дослідивши наявні матеріалах справи документи, судова колегія вважає, що останні містять всі обов'язкові для первинних документів реквізити та відповідають законодавчо визначеним вимогам, а відтак підтверджують реальність виконання господарських операцій за договорами субпідряду від 03.08.2015 року №С26/8-15 (т. 1 а.с. 80-85), від 03.08.2015 року №С.57/8-15 (т. 1 а.с. 119-124), від 28.08.2015 року №С.51/8-15 (т. 1 а.с. 159-164) та від 01.02.2016 року №С.41/16 (т. 2 а.с. 6-11). Поряд з цим, Відповідачем як суб'єктом владних повноважень не було доведено юридичної дефектності чи невідповідності первинних документів вимогам чинного законодавства. При цьому посилання Апелянта на матеріали кримінальної справи, в якому, як він зазначає, фігурує ТОВ «Сіател Компані» як «транзитне підприємство», судовою колегією оцінюється критично, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Водночас, жодного з документів, передбачених ч. 6 ст. 78 КАС України, щодо кримінальної справи №757/39976/15-к, ГУ ДФС у м. Києві надано не було. Крім того, на Відповідачем не доведено, що ОСОБА_1, який у періоді, що перевірявся, значився директором ТОВ «Сіател Компані», заперечується участь у господарській діяльності підприємства, у той час як ТОВ «Будлекс» надано нотаріально засвідчену копію пояснень останнього, в яких зазначено, що з 19.06.2015 року по жовтень-листопад 2015 року останній був директором ТОВ «Сіател Компані», які здійснювало підприємницьку діяльність (т. 1 а.с. 49).

При цьому, аналіз наявних у матеріалах справи копій первинних документів, зокрема, актів форми №КБ-2в та форми КБ-3, свідчить про відповідність їх вимогам ДНБ Д.1.1-1:2013 «Правила визначення вартості будівництва».

Твердження Апелянта про те, що ТОВ «Сіател Компані» не має необхідних ресурсів для виконання зобов'язань перед ТОВ «Будлекс» за вказаними договорами, судовою колегією оцінюється критично, оскільки умовами згаданих договорів (п. 6.2.3) не заборонено контрагенту Позивача залучати до виконання робіт субпідрядні організації. Викладеним, поряд з іншим, спростовується і посилання Апелянта на те, що відсутність в АІС «Податковий блок» та Єдиному реєстрі податкових накладних відомостей щодо придбання ТОВ «Сіател Компані» необхідних для виконання умов договорів матеріалів, робіт та послуг свідчить про неможливість його виконання суб'єктом господарювання. Крім того, як вірно зауважив Позивач у відзиві на апеляційну скаргу, зустрічної звірки ТОВ «Сіател Компані» проведено не було, а дані АІС «Податковий блок» та Єдиного реєстру податкових накладних перевірялися ГУ ДФС у м. Києві лише щодо періоду, який охоплювався предметом перевірки. Наведене також ставить під сумнів твердження ГУ ДФС у м. Києві щодо об'єктивної неможливості виконання обсягу робіт за договорами лише силами Підрядника. Крім того, судова колегія звертає увагу, що зі змісту договорів не вбачається, що при виконанні будівельних робіт ТОВ «Сіател Компані» використовує лише власні матеріали та засоби.

Крім того, судовою колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність економічної мети від укладення з ТОВ «Сіател Компані» договорів субпідряду з огляду на необхідність виконання ТОВ «Будлекс» зобов'язань за договорами підряду з ТОВ «ІВС Холдинг» та договорами субпідряду з ТОВ «БП-41», копії яких, а також копії складених на їх виконання документів наявні у матеріалах справи (т. 1 а.с. 50-79, 90-118, 131-158, 170-177, 186-245, т. 2 а.с. 1-5).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що, як вже було зазначено вище, згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що, як вбачається з матеріалів справи, було зафіксовано в акті перевірки, однак залишено поза увагою суду першої інстанції, ТОВ «Будлекс» на підтвердження виконання зобов'язань за укладеним з ТОВ «Сіател Компані» договором субпідряду 11.01.2016 року №С.16/2 (т. 1 а.с. 178-183), Позивачем було надано лише копію банківської виписки про сплату коштів на суму 280 748,40 грн. (т. 1 а.с. 184) та податкової накладної від 28.01.2016 року №12801 на вказану суму, у тому числі ПДВ - 46 791,40 грн. (т. 1 а.с. 185). Натомість, жодних передбачених умовами вказаного договору первинних документів, зокрема, актів приймання виконаних будівельних робіт та довідки про вартість виконаних будівельних робіт, Позивачем надано не було.

У наданих на виконання вимог суду апеляційної інстанції поясненнях ТОВ «Будлекс» зазначило, що договірні зобов'язання ТОВ «Сіател Компані» за договором субпідряду 11.01.2016 року №С.16/2, на відміну від інших договорів, не були виконані, водночас, оскільки податковий кредит за вказаний період було сформовано за правилами п. 198.2 ст. 198 ПК України - з дати списання коштів з банківського рахунку платника податку на оплату товарів/послуг, а у контролюючого органу не виникло жодних зауважень щодо правомірності віднесення 46 791,40 грн. ПДВ до складу податкового кредиту, то відсутні підстави вважати його таким, що сформований з порушеннями вимог податкового законодавства.

Однак, таке твердження Позивача, на переконання судової колегії, є помилковим.

Так, пунктом 2.8 договору субпідряду 11.01.2016 року №С.16/2 передбачено, що Підрядник протягом 15 (п'ятнадцяти) календарних днів після підписання актів приймання виконаних будівельних робіт та довідок про вартість виконаних будівельних робіт перераховує коштів за фактично виконаний обсяг робіт, при умові надходження коштів від Генпідрядника будівництва.

Тобто, за умовами договору субпідряду 11.01.2016 року №С.16/2 кошти на рахунок ТОВ «Сіател Компані» мають бути перераховані ТОВ «Будлекс» не раніше дня підписання актів приймання виконаних будівельних робіт та довідок про вартість виконаних будівельних робіт.

Відтак, сама по собі сплата грошових коштів на суму 280 748,40 грн. на рахунок ТОВ «Сіател Компані» за відсутності доказів виконання зобов'язань за вказаним договором субпідряду, не може мати своїм наслідком висновок про правомірність формування даних податкового обліку у межах даних правовідносин.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з посиланням Окружного адміністративного суду міста Києва на те, що приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування Позивачем податкового кредиту від добросовісності платника податку, з яким суб'єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах. Тобто, невиконання такими особами податкових зобов'язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб'єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб'єкта господарювання.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «Булвес проти Болгарії» (заява № 3991/03) у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив:

« 70. І, нарешті, що стосується зусиль для попередження обманних зловживань системою оподаткування ПДВ, Суд визнає, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов'язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

71. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов'язків із декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов'язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1».

Подібну позицію займав і Верховний Суд України, який у постанові від 11.12.2007 року у справі № 21-1376во06, де зазначив, що «у разі невиконання контрагентом зобов'язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».

З огляду на викладене посилання Апелянта на можливе порушення контрагентом Позивача - ТОВ «Сіател Компані» податкової дисципліни в якості підстави для відмови у задоволенні позовних вимог є, на переконання судової колегії, помилковими.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду.

Відповідно до пп. «а» п. 185.1 ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Приписи п. п. 198.1, 198.3 ст. 198 ПК України визначають, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послу.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Приписи п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України визначають, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При цьому згідно пп. «в» п. 200.4 ст. 200 ПК України при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано Відповідачем, на момент виписування податкових накладних Позивачу ТОВ «Сіател Компані» було зареєстровано у встановленому законом порядку як суб'єкт підприємницької діяльності, а також платником податку на додану вартість, а факт реальності господарських операцій за договорами 03.08.2015 року №С26/8-15, від 03.08.2015 року №С.57/8-15, від 28.08.2015 року №С.51/8-15 та від 01.02.2016 року №С.41/16, як було встановлено раніше, підтверджується належним чином оформленими первинними документами.

Водночас, суд першої інстанції залишив поза увагою, що матеріали справи не містять доказів виконання зобов'язань за договором субпідряду від 11.01.2016 року №С.16/2. При цьому вказані обставини не спростовуються Позивачем. Отже, сам по собі факт списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату робіт, виконання яких не було здійснено, не дає право на віднесення до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплаченої у складі таких коштів.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріалами справи не підтверджується правомірність формування ТОВ «Будлекс» податкового кредиту за січень 2016 року на суму 46 791,40 грн. згідно податкової накладної від 28.01.2016 року №12801. Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню в частині, до якого не включається сума податкового кредиту у розмірі 46 791,40 грн. та штрафних (фінансових) санкцій - 11 697,85 грн.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для віднесення суми податку до податкового кредиту за січень 2016 року у розмірі 46 791,40 грн., суд першої інстанції, не пересвідчившись у документальному підтвердженні здійснення господарських за договором від 11.01.2016 року №С.16/2, прийшов до помилкового висновку про протиправність оскаржуваного акту індивідуальної дії у повному обсязі, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з ГУ ДФС у м. Києві на користь ТОВ «Будлекс» витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, в сумі 2 430,84 грн., сплачених згідно платіжного доручення від 13.11.2017 року №1000,593 на суму 3 307,72 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати прийняте Головним управлінням ДФС у м. Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) податкове повідомлення-рішення від 29 серпня 2017 року № в частині донарахованого основного зобов'язання в сумі 129 595,60 грн. та застосованих штрафних (фінансових) санкцій на суму 32 399,15 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДФС у м. Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Будлекс» (02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, 3, ) витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в сумі 2 430 (дві тисячі чотириста тридцять) гривня 84 копійки.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 30» січня 2019 року.