Справа № 813/3284/17
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/3582/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А. І.,

суддів - Багрія В. М., Старунського Д. М.,

за участю секретаря - Федчум М. Р.,

представника позивача - Цинайко Н. І.,

представника третьої особи Приватного підприємства «Факторія» - Семиренка П. Я.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 813/3284/17 (рішення ухвалене о 11:14 год. у м. Львові судом у складі головуючого судді Брильовського Р. М., повний текст рішення виготовлено 29 жовтня 2018 року) за адміністративним позовом заступника прокурора Львівської області до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Громадська організація «Всеукраїнська спілка автомобілістів», Приватне підприємство «Факторія», про визнання протиправними дій, скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Львівської області (далі - прокурор) звернувся до суду з адміністративним позовом до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»), зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Громадську організацію «Всеукраїнська спілка автомобілістів» (далі - ГО «Всеукраїнська спілка автомобілістів»), в якому, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 08 травня 2018 року № 05/2-683вих-18, просив: визнати протиправними дії державного реєстратора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» щодо внесення до Реєстру прав власності на нерухоме майно запису про право власності Всеукраїнської спілки автомобілістів (7) на об'єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 23431889) - автостоянку № 3 загальною площею 17,7 кв. м, розташовану по вул. Харківській, 44 у м. Львові; скасувати рішення державного реєстратора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» Оприск О. М. від 28 травня 2008 про реєстрацію права власності Всеукраїнської спілки автомобілістів (7) на об'єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 23431889) - автостоянку № 3 загальною площею 17,7 кв. м, розташовану по вул. Харківській, 44 у м. Львові.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що державний реєстратор, приймаючи оскаржуване рішення від 28 травня 2008 року, порушив вимоги частини першої статті 3, частин другої, четвертої статті 9, частини третьої статті 17, частини першої статі 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», пунктів 1.3, 1.4, 1.6, 1.12, 3.1, 3.3, 3.5 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5. Зокрема, державний реєстратор не встановив відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, не перевірив наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, не надав оцінки наявним суперечностям між заявленими правами та документами, поданими для державної реєстрації прав. Перевірка державним реєстратором правовстановлюючих документів є його обов'язком і невиконання такого обов'язку тягне за собою визнання його дій протиправними. Автостоянка відповідно до вимог чинного законодавства не є об'єктом нерухомого майна. В рішенні Господарського суду Львівської області від 01 квітня 2008 року, яким за Всеукраїнською спілкою автомобілістів було визнано право власності зазначену автостоянку, також не вказано, що автостоянка є об'єктом нерухомого майна.

Суд першої інстанції залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Приватне підприємство «Факторія» (далі - ПП «Факторія»).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на обставини, викладені в позовній заяві.

Прокурор в судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги, посилаючись на викладені в ній обставини, просила її задовольнити.

Представник третьої особи ПП «Факторія» в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, просив відмовити у її задоволенні.

Представники відповідача і третьої особи ГО «Всеукраїнська спілка автомобілістів» не з'явились в судове засідання, хоча такі були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення скасувати та закрити провадження у справі з огляду на наступне.

Розглядаючи та вирішуючи справу по суті заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки прокурор оскаржує лише реєстраційну дію і не заявляє вимог щодо права власності на нежитлові приміщення, щодо яких вчинялися оскаржувані реєстраційні дії.

Зокрема, суд посилався на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2018 року, якою було скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2017 року про закриття провадження у даній справі та направлено справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Щодо постанови від 15 лютого 2018 року суд зазначає наступне.

Даною постановою суд апеляційної інстанції скасував ухвалу суду першої інстанції, якою було закрито провадження у справі з підстав, що спір не є публічно-правовим, випливає із цивільно-правових відносин у сфері права власності, є фактично спором про право, а тому повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства, оскільки спірні правовідносини пов'язані із правом власності на нежитлове приміщення (автостоянку), зареєстрованим за третьою особою.

Скасовуючи зазначену ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що підставою для звернення прокурора до суду не була правомірність набуття Всеукраїнською спілкою автомобілістів права власності на автостоянку, а позовні вимоги ґрунтуються на протиправності прийняття державним реєстратором як суб'єктом, наділеним владними функціями, рішення про державну реєстрацію права власності на це майно без дотримання вимог закону щодо порядку та підстав прийняття такого рішення. Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в даному випадку відсутній спір про право, а дослідженню підлягає виключно владне (управлінське) рішення державного реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

Ухвалюючи зазначену постанову, суд апеляційної інстанції враховував, зокрема, судову практику Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в даній категорії справ, а саме у справах про оскарження рішень і дій державного реєстратора щодо реєстрації права власності на нерухоме майно.

Однак в зв'язку з наявністю різних позицій судів щодо юрисдикції таких спорів, справи даної категорії були передані колегіями суддів Касаційного адміністративного суду на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

За результатами розгляду справ, предметом оскарження в яких були рішення і дії державного реєстратора щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію, згідно з якою у випадку, коли виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з правомірністю набуття особою права власності на нерухоме майно, це свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин (зокрема, постанови від 11 грудня 2018 року у справі № 809/874/14 (провадження № 11-994апп180), від 12 вересня 2018 року у справі № 806/1641/17 (провадження № 11-696апп18), від 27 червня 2018 року у справі № 2а-11305/10/1370 (провадження № 11-616апп18)).

У зазначених постановах Велика Палата Верховного Суду на підставі аналізу положень статей 2, 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній на день подання прокурором позовної заяви до суду, та статей 2, 4, 19 цього Кодексу в редакції, чинній на день розгляду справи судом першої інстанції, а також обставин справ навела такі висновки щодо застосування норм права у вказаній категорії справ.

До компетенції адміністративних судів належать спори за позовами, пред'явленими до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, в тому числі на виконання делегованих повноважень, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини відрізняються від публічно-правових наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Зокрема, спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2018 року також зазначено, що виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з правомірністю набуття третьою особою у справі права власності на об'єкт нерухомого майна, що стало підставою для оскарження реєстрації права власності на це майно. Тобто предметом розгляду в цій справі є законність набуття особою права власності на нерухоме майно, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року зазначено, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів характер, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

В контексті правовідносин, що є предметом спору у даній справі, суд зазначає наступне.

Прокурор оскаржує дії та рішення державного реєстратора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» щодо реєстрації за Всеукраїнською спілкою автомобілістів (правонаступником якої є ГО «Всеукраїнська спілка автомобілістів») права власності на об'єкт нерухомого майна - автостоянку № 3 загальною площею 17,7 кв. м, розташовану по вул. Харківській, 44 у м. Львові.

При цьому, судом також встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2008 року № 1081 Всеукраїнська спілка автомобілістів відчужила (продала) зазначену вище автостоянку третій особі у справі ПП «Факторія».

На підставі цього договору рішенням державного реєстратора від 06 квітня 2009 року за ПП «Факторія» було зареєстровано право приватної власності на об'єкт нерухомого майна - автостоянку № 3, загальною площею 17,7 кв. м, розташовану по вул. Харківській, 44 у м. Львові.

Відповідно до частини другої статті 331 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частинами першою, четвертою статті 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції, чинній на день прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення) було визначено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Аналогічна норма передбачена чинною редакцією частини другої статті 3 цього Закону.

Отже, відповідно до змісту наведених норм, право особи на об'єкт нерухомого майна виникає виключно після державної реєстрації такого права.

Відповідно, скасування державної реєстрації (рішення державного реєстратора) щодо реєстрації за особою права власності на об'єкт нерухомого майна фактично позбавляє її такого права.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що скасування рішення державного реєстратора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» Оприск О. М. від 28 травня 2008 року про реєстрацію права власності Всеукраїнської спілки автомобілістів на автостоянку № 3, розташовану по вул. Харківській, 44 у м. Львові, порушуватиме або загрожуватиме порушенням права власності на цей об'єкт, тобто приватного права чи інтересу, ПП «Факторія», яке набуло право власності на зазначене майно і, крім того, не було учасником правовідносин щодо первинної реєстрації права власності на нього.

Підсумовуючи наведене вище, суд зазначає, що спір у даній справі є приватноправовим, оскільки виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою прокурора з правомірністю набуття третьою особою у справі права власності на спірний об'єкт нерухомого майна, а рішення суду у даній справі в будь-якому випадку призведе до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, оскільки ці правовідносини мають майновий або пов'язаний з реалізацією майнових інтересів характер.

Крім того, суд вважає помилковим посилання суду першої інстанції на висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16 (суд помилково зазначив дату постанови 12 липня 2018 року), виходячи з наступного.

У цій справі розглядався позов ТзОВ «Айова» про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора Тальнівського районного управління юстиції Черкаської області від 15 лютого 2016 року (індексний номер 28237185), на підставі якого за ТзОВ «ВП «Імпульс плюс» (третя особа у справі) зареєстровано право оренди належної фізичній особі (ОСОБА_4) земельної ділянки.

Обґрунтовуючи позов, ТзОВ «Айова» зазначало, що на час прийняття оскаржуваного рішення спірна земельна ділянка перебувала у його користуванні згідно з договором оренди, укладеним із ОСОБА_4. Проте відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не перевірив наявність/відсутність суперечностей між заявленим ТзОВ «ВП «Імпульс плюс» правом на користування земельною ділянкою ОСОБА_4 та вже зареєстрованими правами інших осіб на цю земельну ділянку, а саме наявність реєстрації зазначеного вище договору оренди, укладеного ним із ОСОБА_4, чим допустив подвійну державну реєстрацію речового права.

Касаційний суд зазначив, що зі змісту позовних вимог та мотивів, якими керувалися суди, задовольняючи ці вимоги, убачається, що предметом перевірки в цій справі є виключно дотримання державним реєстратором (як суб'єктом владних повноважень) під час виконання покладених на нього законом публічно-владних управлінських функцій встановленого законом порядку прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зокрема, правомірність здійснення повторної реєстрації похідного речового права, а саме права користування земельною ділянкою у разі наявного та зареєстрованого тотожного права на ту саму земельну ділянку за іншим користувачем. Питання правомірності/неправомірності набуття позивачем чи третьою особою права користування на згадану вище земельну ділянку, як і питання, пов'язані з реалізацією ОСОБА_4 права власності на неї чи дотримання умов укладених останнім цивільно-правових угод перед судом не порушено. Таким чином, касаційний суд дійшов висновку, що спір у цій справі не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Також у цій справі Велика Палата Верховного Суду не вважала за можливе застосування правових висновків, викладених у її постановах від 4 та 18 квітня 2018 року (№ 817/1048/16 та № 804/1001/16 відповідно), а також у постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року (№ 826/4858/15), оскільки спірні правовідносини у цій справі не пов'язані з виконанням/невиконанням умов договорів оренди та правомірністю чи навпаки укладення цих цивільно-правових угод, на підставі яких здійснювалася реєстрація права. При цьому, саме виникненням спірних правовідносин у згаданих справах (за участю державного реєстратора) з невиконання умов цивільно-правових угод обґрунтовано висновки судів про їх непідсудність судам адміністративної юрисдикції.

Проаналізувавши зміст наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року, суд вважає, що вона ухвалена за інших фактичних обставин, ніж у справі, що розглядається, а також у справах, за результатами яких були ухвалені описані вище постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2018 року, від 12 вересня 2018 року та від 27 червня 2018 року, а саме у цих постановах, як і у спірному випадку, виникнення спору обумовлено незгодою позивача з правомірністю набуття третьою особою у справі права власності на об'єкт нерухомого майна, а у постанові, на яку посилається суд першої інстанції - одночасним існуванням державної реєстрації кількох прав оренди на одну земельну ділянку.

Отже, підстави звернення до суду з позовами про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію речових прав на нерухоме майно у цих випадках є різними, відповідно різною є і правова природа спірних правовідносин.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з вимогами частини першої статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Окремо слід зазначити, що згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, висловленою в його рішеннях, зокрема у справі «Сокуренко і Стригун проти України», суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 та частини першої статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а провадження в адміністративний справі - закриттю.

Керуючись статями 238, 241, 308, 315, 319, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 813/3284/17 скасувати та закрити провадження в адміністративній справі за позовом заступника прокурора Львівської області до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Громадська організація «Всеукраїнська спілка автомобілістів», Приватне підприємство «Факторія», про визнання протиправними дій, скасування рішення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А. І. Рибачук
судді В. М. Багрій
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 01 лютого 2019 року