Справа № 826/3789/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 січня 2019 року № 826/3789/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Аблова Є.В., суддів Григоровича П.О., Смолія І.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання нормативно-правового акта незаконним в частині,-

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просить:

визнати незаконним підпункт 1 пункту 1 Розділу ІІІ Наказу Міністерства юстиції України від 15.11.2016 №3238/5 "Про затвердження Положення про офіс приватного виконавця", як такий, що не відповідає статтям 17, 26 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02.06.2016 №1403-VІІІ;

визнати незаконними пункти 2, 3, 5 Розділу ІІІ Наказу Міністерства юстиції України від 15.11.2016 №3238/5 "Про затвердження Положення про офіс приватного виконавця" як такі, що суперечать статті 22 та частині четвертій статті 23 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02.06.2016 №1403-VІІІ.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що підпункт 1 пункту 1 Розділу ІІІ Наказу Міністерства юстиції України від 15.11.2016 №3238/5 "Про затвердження Положення про офіс приватного виконавця" (далі - Положення), який містить положення щодо перевірки Міністерством юстиції України відповідності офіса у разі початку здійснення діяльності приватним виконавцем вимогам, встановленим розділом ІІ цього Положення, не відповідає статті 17 та статті 26 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон), які не містять вимог такої перевірки та не передбачають таких повноважень Міністерства юстиції України.

Крім того, вказав, що пункти 2, 3, 5 Розділу ІІІ Положення щодо перевірки офісу приватного виконавця до початку його діяльності, складання відповідного акту, який є підставою для внесення інформації до Єдиного реєстру приватних виконавців, суперечать статті 22 та частині четвертій статті 23 Закону, оскільки згідно вказаних норм, передбачено повідомлення приватним виконавцем Міністерства юстиції України про початок його діяльності, яке в тому числі повинно містити інформацію про офіс, і таке повідомлення є підставою для внесення інформації Міністерством юстиції України до Єдиного реєстру приватних виконавців не пізніше наступного робочого дня з дня його отримання.

Відповідачем на адресу суду надіслано письмовий відзив на позовну заяву, в якій останній проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав їх необґрунтованості. Вказав на те, що Положення про офіс приватного виконавця, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 15.11.2016 №3238/15, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 16.11.2016 №1487/29617, прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у письмовому відзиві на позов.

У судовому засіданні 11.04.2018 судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

При ухваленні рішення у справі, суд враховує, що 15.12.2017 набрала чинності нова редакція Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Беручи до уваги те, що станом на дату прийняття рішення у справі вона знаходиться на стадії розгляду у письмовому провадженні, відповідно справа розглянута з урахуванням положень пункту 10 частини першої статті 4, частини четвертої та частини п'ятої статті 250 КАС України в редакції з 15.12.2017 року.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Наказом Міністерства юстиції України від 25.10.2016 р. № 3053/5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.11.2016 за № 1445/29575, затверджено Порядок допуску до професії приватного виконавця (надалі - Порядок).

Крім того, Міністерством юстиції України прийнято Наказ №3238/5, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 16 листопада 2016 року за №1487/29617, яким затверджено Положення про офіс приватного виконавця (надалі - Положення).

Вважаючи підпункт 1 пункту 1 Розділу ІІІ та пункти 2, 3, 5 Розділу ІІІ вказаного Наказу такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів», та таким, що порушують його права та законні інтереси, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Пунктом 1 Положення про Міністерство юстиції України (далі - Положення про Мін'юст), затвердженого постановою Уряду від 02.07.2014 № 228, встановлено, що Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мін'юст у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України.

Пунктом 10 Положення про Мін'юст, Мін'юст у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, здійснює організацію і контроль за їх виконанням.

Статтею 17 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» (надалі Закон № 1403) визначені засади державного регулювання діяльності приватного виконавця.

Так, на Міністерство юстиції України покладені повноваження щодо формування та реалізації державної правової політики у сфері організації примусового виконання рішень.

Приписами пункту 2 частини першої статті 17 Закону № 1403 встановлено, що Міністерство юстиції України забезпечує підготовку приватних виконавців та підвищення їхньої кваліфікації, для чого визначає, зокрема, порядок складання кваліфікаційного іспиту.

Відповідно до статей 17, 26 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" наказом Міністра юстиції України від України від 15.11.2016 року №3238/5 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.11.2016 року за №1487/29617 затверджено Положення про офіс приватного виконавця (надалі - Положення про офіс приватного виконавця), розділом ІІІ якого визначено Порядок проведення перевірки офіса.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІІ Положення про офіс приватного виконавця відповідність офіса вимогам, встановленим розділом ІІ цього Положення, перевіряється Міністерством юстиції України у разі:

1) початку здійснення діяльності приватним виконавцем;

2) зміни приватним виконавцем офіса;

3) проведення планової перевірки діяльності приватного виконавця;

4) проведення позапланової перевірки щодо здійснення приватним виконавцем діяльності в офісі.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІІ Положення про офіс приватного виконавця у випадках, передбачених підпунктами 1, 2 пункту 1 цього розділу, перевірка проводиться на підставі заяви приватного виконавця.

Міністерство юстиції України забезпечує проведення перевірки офіса у строк, який не повинен перевищувати п'ятнадцяти днів з дня отримання заяви приватного виконавця. Про дату та час проведення перевірки Міністерство юстиції України повідомляє приватного виконавця шляхом направлення відповідного повідомлення на його електронну адресу.

Пунктом 3 розділу ІІІ Положення про офіс приватного виконавця визначено, що за результатами перевірки офіса щодо відповідності вимогам, встановленим розділом ІІ цього Положення, складається акт про відповідність (невідповідність) офіса приватного виконавця вимогам до офіса (далі - акт).

Акт повинен містити такі відомості: дата і місце складання акта; прізвище відповідального(их) працівника(ів) Міністерства юстиції України, який(які) проводив(ли) перевірку; прізвище, ім'я, по батькові (за наявності) приватного виконавця, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність; місцезнаходження офіса (поштовий індекс та адреса); поверх та тип приміщення; реквізити документа, який підтверджує право власності приватного виконавця на приміщення, у якому розташований офіс або право користування цим приміщенням; кількість осіб, що працюють на умовах цивільно-правових чи трудових договорів з приватним виконавцем; обґрунтований висновок щодо відповідності (невідповідності) офіса вимогам встановленим розділом ІІ цього Положення.

Згідно з пунктом 5 розділу ІІІ Положення про офіс приватного виконавця відомості що містяться в акті є підставою для внесення інформації про офіс до Єдиного реєстру приватних виконавців України.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 17 Закону № 1403 Міністерство юстиції України: визначає вимоги до офіса приватного виконавця.

Статтею 26 Закону № 1403 визначено, що до початку здійснення діяльності приватний виконавець зобов'язаний організувати офіс у межах виконавчого округу.

Офіс приватного виконавця повинен забезпечувати належні умови для здійснення діяльності приватного виконавця, прийому відвідувачів, зберігання, у тому числі у сейфі, документів, печаток, штампів, товарно-матеріальних цінностей та архіву приватного виконавця, збереження професійної таємниці та бути захищеним від несанкціонованого проникнення.

Інформація про офіс приватного виконавця вноситься до Єдиного реєстру приватних виконавців України.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 1403 про початок діяльності приватний виконавець повідомляє Міністерство юстиції України.

У повідомленні про початок діяльності обов'язково зазначаються:

1) виконавчий округ, на території якого приватний виконавець має намір здійснювати діяльність;

2) інформація про офіс приватного виконавця;

3) реквізити договору страхування цивільно-правової відповідальності приватного виконавця, строк дії договору, інформація про страховика та страхову суму;

4) інформація про помічників приватного виконавця (у разі їх наявності).

З системного аналізу викладеного вбачається, що приватний виконавець організовує офіс відповідно до вимог визначених Положенням про офіс приватного виконавця, подає до Міністерства юстиції України заявку про проведення перевірки його офісу на відповідність встановленим вимогам, в свою чергу Міністерство юстиції України проводить перевірку офісу державного виконавця, про зо складає акт, після чого приватний виконавець повідомляє Міністерство юстиції України про початок діяльності.

Відповідно до частин першої та третьої статті 34 Закону №1403 контроль за діяльністю приватного виконавця здійснюється Міністерством юстиції України шляхом проведення планових і позапланових перевірок у порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Позапланові перевірки проводяться на підставі: 1) заяви приватного виконавця про проведення перевірки; 2) письмових звернень учасників виконавчого провадження щодо рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця; 3) неподання приватним виконавцем у встановлені строки звітності чи іншої інформації та/або подання недостовірної інформації.

Суд звертає увагу, що згідно вимог статті 34 Закону №1403 врегульовано порядок призначення перевірок діяльності приватного виконавця.

Проте, перевірка офісу відбувається до початку діяльності державного виконавця та не є перевіркою діяльності державного виконавця в розумінні статті 34 Закону № 1403, а є умовою допуску особи до професії державного виконавця.

З огляду на викладене, доводи позивача, що що зазначені пункти розділу ІІІ Положення про офіс приватного виконавця не відповідають нормам Закону №1403 є безпідставними, що вказує на необґрунтованість позовних вимог.

Водночас, суд не приймає до уваги доводи відповідача відносно того, що оскаржувані норми Положення про офіс приватного виконавця не впливають на права та інтереси позивача, оскільки судом встановлено, що позивач є слухачем навчальних курсів з отримання знань у сфері примусового виконання судових рішень і рішень інших органів, тобто фактично учасниками правовідносин, що врегульовані названими Положеннями.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 77 КАС України суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Вимогами статті 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновків про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2 - 4, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Міністерства юстиції України (01001, Київ, вул.Городецького, 13) про визнання нормативно-правового акта незаконним в частині відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя Є.В. Аблов

Судді П.О. Григорович

І.В. Смолій