Справа № 826/10516/17
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Епель О.В.
УХВАЛА

про залишення апеляційної скарги без руху

30 січня 2019 року Справа № 826/10516/17

Суддя-доповідач Шостого апеляційного адміністративного суду Епель О.В. у м. Києві, перевіривши матеріали апеляційної скарги Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Сервіс Груп» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Сервіс Груп» звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03 липня 2017 року № , яким позивачу визначено грошове зобов'язання у розмірі 864 529,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 липня 2018 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, яку ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року було повернуто апелянту, у зв'язку з відсутністю належним чином завіреної довіреності на підтвердження повноважень особи, яка підписала апеляційну скаргу.

Відповідач вдруге звернувся до суду з апеляційною скаргою на вказане рішення, яку ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року було залишено без руху через несплату судового збору, а ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року - повернуто внаслідок неусунення її недоліків.

Відповідач втретє подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду першої інстанції, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши зазначену апеляційну скаргу, суд вважає, що вона підлягає залишенню без руху, оскільки не відповідає вимогам ст. 295 та п. 1 ч. 5 ст. 296 КАС України, а саме: апелянтом пропущено тридцятиденний строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Так, відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

У матеріалах справи міститься зворотне поштове повідомлення, відповідно до якого копію оскаржуваного рішення суду першої інстанції відповідачем отримано 30.07.2018 р. /Т.47 а.с.41/, а дана апеляційна скарга ним подана лише 17.01.2019 р. (штамп суду першої інстанції про одержання апеляційної скарги; поштовий конверт відсутній), тобто зі спливом тридцятиденного строку, регламентованого статтею 295 КАС України.

При цьому, у свій апеляційній скарзі апелянт порушує питання про поновлення строку на апеляційне провадження, посилаючись на те, що раніше він звертався з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції у цій справі, але вона була повернута через несплату судового збору, а на теперішній час судовий збір ним сплачено, а також на те, що законодавством регламентовано річний строк звернення з апеляцією органом державної влади.

Перевіривши наведені доводи апелянта, суд звертає увагу на те, що у відповідності до надано ним платіжного доручення судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі сплачено лише 22.12.2018 р.

Однак, при цьому, апелянтом не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що до цього часу, тобто протягом майже п'яти місяців з дати ухвалення рішення суду першої інстанції, ним вживалися всі можливі та необхідні заходи для сплати відповідної суми судового збору і дотримання процесуального строку звернення з апеляційною скаргою.

Разом з тим, суд зазначає, що дотримання строків оскарження судового рішення є однією з гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права. Такі строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

У свою чергу, статтею 44 КАС України регламентовано обов'язок осіб, які беруть участь у справі (учасників справи), добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Таким чином, виконання обов'язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми, змісту і строку подання апеляційної скарги покладається на особу, яка має намір її подати, а тому остання повинна вчиняти усі необхідні для цього дії.

При цьому, поважними причинами пропуску процесуального строку звернення до суду визнаються лише ті, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Разом з тим, обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у неї коштів, призначених для сплати судового збору, не звільняють державний орган від обов'язку своєчасної сплати судового збору.

Органи доходів і зборів є державними органами, що здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, тобто суб'єктами, які реалізують свою владну компетенцію.

Фінансування витрат на оплату судового збору для державних органів із державного бюджету передбачено за кодом економічної класифікації 2800 «Інші поточні платежі», розмір яких щорічно затверджується відповідним кошторисом.

Тож, особа, яка утримується за рахунок державного бюджету, має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення сплати судового збору, а тому обставини, пов'язані з фінансуванням установ чи організацій з державного бюджету, відсутністю в ньому коштів, призначених для сплати судового збору суб'єктами владних повноважень не є об'єктивними та непереборними підставами, які перешкоджають оскаржити судові рішення в межах встановленого законодавством строку апеляційного оскарження та реалізувати право щодо оскарження без порушення порядку здійснення такої процесуальної дії.

З викладеного вбачається, що довготривала процедура погодження та сплати судового збору, не може бути визнана поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та, як наслідок, не є підставою для порушення принципу правової визначеності щодо остаточного рішення.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13.11.2018 р. у справі 804/958/17, від 17.10.2018 р. у справі № 808/2282/15, від 01.10.2018 р. у справі № 813/4076/15, від 20.04.2018 р. у справі № 822/2337/17, від 17.10.2018 р. у справі № 810/1802/17, від 02.10.2018 р. у справі № 805/3544/17-а та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов'язковими для колегії суддів при розгляді вищевказаного клопотання апелянта.

При цьому, суд також враховує висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішенні по справі «Лелас проти Хорватії», відповідно до яких, держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

Крім того, у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

У свою чергу, згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ практику Суду як джерело права.

Таким чином, виходячи з принципу «належного урядування», державні органи загалом, і орган доходів і зборів зокрема, зобов'язані діяти в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді поновлення судами строку на оскарження судових рішень та виправляти допущені органами державної влади помилки за рахунок приватної особи, яка діяла добросовісно.

При цьому, обґрунтовуючи висновки про обов'язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов'язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Таким чином, доводи апелянта про те, що раніше він звертався з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції у цій справі, але вона була повернута через несплату судового збору, а на теперішній час судовий збір ним сплачено, а також на те, що законодавством регламентовано річний строк звернення з апеляцією органом державної влади, є необґрунтованими та вказують на довільне тлумачення податковим органом норм адміністративного процесуального законодавства, яким, крім іншого, регламентовано тридцятидениий, а не річний, строк звернення з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, наведені апелянтом підстави пропуску строку звернення до суду з апеляційною скаргою не є поважними та не підтверджуються належними і допустимими доказами.

Згідно з ч. 3 ст. 298 КАС України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 295 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без руху і апелянту слід надати строк для усунення її недоліків протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.

Керуючись ст.ст. 169, 295, 296, 298, ч. 2 ст. 321, ч. 2 ст. 325, ст.ст. 328-331 КАС України, суддя-доповідач,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві - залишити без руху.

Надати апелянту строк для усунення недоліків його апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення її без руху шляхом подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із обґрунтуванням поважності причин його пропуску.

Роз'яснити, що в разі неподання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження особою в зазначений строк або якщо вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач О.В. Епель