Справа № 826/11633/17
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2018-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Ісаєнко Ю.А., Файдюка В.В.

за участю секретаря: Рагімової Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, третя особа: Державна служба України з питань праці про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, третя особа: Державна служба України з питань праці, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не запропонування йому відповідної рівноцінної посади (Першого заступника або заступника Голови Державної служби України з питань праці) в Державній службі України з питань праці або в іншій Державній установі України на аналогічній посаді відповідно до його кваліфікації;

- зобов'язати відповідача запропонувати йому відповідну рівноцінну посаду (Першого заступника або заступника Голови Державної служби України з питань праці) в Державній службі України з питань праці або в іншій Державній установі України на аналогічній посаді відповідно до його кваліфікації.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року задоволено клопотання Кабінету Міністрів України та Державної служби України з питань праці та залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_2 з підстав пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Позивач не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким направити справу до Окружного адміністративного суду міста Києва для подальшого призначення до розгляду.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не повно досліджено обставини, що мають значення для справи та не правильно застосовано норми процесуального права.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить відмовити у її задоволенні посилаючись на правильність рішення суду першої інстанції.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з'явилися. За таких обставин колегія суддів, керуючись пунктом 2 частини 1 статті 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу про залишення позову без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, суд першої інстанції зауважив на тому, що позивачем не заявлялося клопотання про поновлення такого строку з поважних причин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із пунктом 15 частини 1 статті 3 КАС України у редакції до 15.12.2017 року, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

В свою чергу, питання звернення до суду за захистом своїх прав при вступі, проходженні та звільненні з публічної служби врегульовуються положеннями КАС України, який встановлює спеціальні строки звернення до адміністративного суду.

Так, відповідно до частини 1 статті 122 КАС України, у чинній редакції та ч. 1 ст. 99 КАС України у попередній редакції, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписи частини 2 статті 99 КАС України визначали, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За правилами частини 2 статті 122 КАС України (у чинній редакції) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 статті 99 КАС України, норми якої знайшли своє відображення у частині 5 статті 122 КАС України у чинній редакції, передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, процесуальний закон, включаючи в себе спеціальну норму щодо строків звернення до адміністративного суду з питань, зокрема, звільнення з публічної служби, встановлював та встановлює місячний строк для звернення до суду з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод або інтересів.

Дослідженням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20.05.2015 р. № 517- р. ОСОБА_2 було призначено на посаду Першого заступника Голови Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України. Згідно наказу №133-к. від 20.05.2015 р. ОСОБА_2 з 27.05.2015 р. приступив до виконання своїх обов'язків. Наказом від 05.11.2014 р. №149 «Про утворення комісії з реорганізації Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки» затверджено персональний склад комісії та заходи з реорганізації Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України. А наказом №35 від 02.07.2015 р. про внесення змін до наказу від 05.11.2014 р. №149, було встановлено, що Перший заступник Голови Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України - ОСОБА_2 є Головою комісії з реорганізації Держгірпромнагляду. Отже, починаючи з 20.05.2015 р. по 09.03.2016 р. включно позивач обіймав посаду Першого заступника Голови Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України.

Разом з тим, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2016 року №130-р ОСОБА_2 звільнено з посади першого заступника Голови Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України у зв'язку з ліквідацією Служби на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

На підставі вказаного Розпорядження, Державною службою гірничого нагляду та промислової безпеки України прийнято наказ від 09 березня 2016 року №2-к за підписом ОСОБА_2, як першого заступника Голови, про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2016 року №130-р та про те, що ОСОБА_2 припиняє виконання повноважень першого заступника Голови Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України 09 березня 2016 року у зв'язку з ліквідацією Служби згідно пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

А Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.10.2016р. № 722-р «Про внесення змін до Розпоряджень Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2014 року № 1042 і 1050» ОСОБА_2 було увільнено від виконання обов'язків Голови комісії з реорганізації Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин другої, третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII), відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно із статтею 87 Закону №889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Статтею 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Так, у своєму позові позивач зазначає, що:

11.02.2016 р. Голова Держпраці України звертався з листом за вих. №1324/1/11-ДП-16 до Міністра соціальної політики України Розенко П.В. з пропозицією призначити ОСОБА_2 на посаду заступника Голови Держпраці. Однак, за твердженням позивача, зазначений лист було повернуто без розгляду.

08.08.2016 р. Голова Держпраці України звертався з листом за вих. №8231/1/11-ДП-16 до Міністра соціальної політики України Реви А.О. з пропозицією призначити ОСОБА_2 на посаду в.о. заступника Голови Держпраці.

16.08.2016р. Міністр соціальної політики України Рева А.О. листом за вих. №4316/0/10.16/09 звертався до Прем'єр-міністра України Гройсмана В.Б. щодо призначення ОСОБА_2 на посаду в.о. заступника Голови Держпраці та з листом до Національного агенства України з питань державної служби про проведення конкурсу на вакантну посаду заступника Голови Держпраці. При цьому, як зазначає сам позивач, Міністром соціальної політики України Ревою А.О. було завізовано Проект Розпорядження на КМУ щодо призначення ОСОБА_2 на посаду в.о. заступника Голови Держпраці.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014р. № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» постановлено утворити Державну службу України з питань праці, реорганізувавши шляхом злиття Державної інспекції з питань праці та Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України, поклавши на службу що утворюється функції з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються.

А положеннями пунктів 1-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 1 лютого 2015 року № 100 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» постановлено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком, реорганізувавши шляхом злиття територіальні органи Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки і Державної інспекції з питань праці.

За твердженням позивача, з моменту його звільнення з Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України відбувався власне процес погодження його на вакантну та рівноцінну посаду в Державну інспекцію з питань праці, доказом чого, на думку останнього, є письмові пропозиції Голови Держпраці та Міністрів соціальної політики України та подальше їх подання до відповідача - Кабінету Міністрів України, де на думку позивача, не були розглянуті зазначені пропозиції та не запропоновано йому рівноцінну посаду.

Разом з тим, звертаючись з позовною заявою, позивач серед іншого зазначив, що про порушення своїх трудових прав дізнався саме 14.08.2017р., тобто з моменту надходження письмової відповіді Міністерства соціальної політики України на адвокатський запит стосовно процедурних питань його погодження на рівноцінній посаді в Держпраці.

Відповідно до статті 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Отже, із системного аналізу наведених норм чинного трудового законодавства вбачається, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний повідомити працівника про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто пропонування працівникові відповідних посад здійснюється до моменту звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 березня 2016 року позивач особисто (власноруч) підписав наказ Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України від 09 березня 2016 року №2-к про своє звільнення, а відтак повинен був знати про обставини запропонування чи не запропонування йому відповідної рівноцінної посади.

Оскільки з даним позовом позивач звернувся 15 вересня 2017 року, тобто більше ніж через рік із часу, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для залишення даного позову без розгляду.

З наведених вище підстав доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже, переглянувши у межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та прийняв законне рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права, що обумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 312, 315, 316, 321, 322, 328, 329, 331 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року -залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Ісаєнко Ю.А.

Суддя Файдюк В.В.