Справа № 0540/6090/18-а
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2019 року справа № 0540/6090/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів: Компанієць І.Д., Казначеєва Е.Г.

секретар Тішевський В.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року в справі № 0540/6090/18-а за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Генерального штабу Збройних Сил України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач-1), Генерального штабу Збройних Сил України (далі відповідач-2), в якому просив стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням постанов суду про поновлення на посаді за період з 27.02.2018р. по день розгляду справи судом з урахуванням 238,54 грн. за кожний день, стягнути солідарно з Донецького обласного військового комісаріату та Генерального штабу Збройних сил України моральну шкоду в розмірі 60000,00 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018р. у справі № 0540/6090/18-а адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку виконання судового рішення з 27.02.2017 року по 31.07.2018 року включно. У задоволенні решти вимог відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції не погодилися відповідач-1 та позивач, подали апеляційні скарги, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нову постанову, в якій відповідач-1 просив про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, позивач про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування апеляційних скарг зазначено, що суд першої інстанції бере до уваги період за який уже було сплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, відповідно до постанови Донецького окружного адміністративного суду від 16.08.2017р. у справі №805/1938/17-а (з 06.05.2016р. по 16.08.2017р.) та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.02.2018р. у справі №805/487/18-а (з 17.08.2017р. по 26.02.2018р.) та знову включає цей період до свого рішення і зобов`язує Донецький обласний військовий комісаріат сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, що суперечить нормам чинного Кодексу адміністративного судочинства. Зазначає, що позивач знаходиться у відносинах публічної служби з Міністерством оборони України, а не з ІНФОРМАЦІЯ_3 та відповідно до постанови суду від 06.05.2017р. поновити військове звання позивачу повинен Генеральний штаб Збройних Сил України, тому незрозуміло, чому стягуються кошти за вимушений прогул з Донецького обласного військового комісаріату, який не має повноважень для поновлення на посаді позивача. Крім того, відповідач-1 зазначає, що будь яких дій або рішень про відмову у виплаті позивачу коштів за час вимушеного прогулу не приймав, тому підстав звернення до суду у позивача не було. Позивач звертає увагу, що суд першої інстанції невірно встановив період з якого потрібно стягнути заробітну плату, зазначивши що відповідач винен заробітну плату з 27.02.2018р. по день розгляду справи судом. Зазначає, що відповідно статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законом порядку.

Під час апеляційного розгляду позивач підтримав доводи своєї апеляційної скарги, представники відповідачів до суду не прибули.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів встановила наступне.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що постановою Донецького окружного адміністративного суду від 05.05.2016 у справі №805/823/16-а, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016, задоволено позов ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних сил України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України ОСОБА_2 від 19.02.2016 № 65 в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді позбавлення військового звання. Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України ОСОБА_2 від 15.03.2016 № 112 в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас за п. «ж» ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та виключення зі списків особового складу Збройних Сил України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді військового комісара Дружківського міського військового комісаріату Донецької області. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.02.2016 по 05.05.2016 в сумі 18367,58 грн.

При цьому, постанова суду від 05.05.2016 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді військового комісара Дружківського міського військового комісаріату Донецької області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в сумі 7156,20 грн. підлягає негайному виконанню.

Судом першої інстанції встановлено та не є спірним у справі, що постанова Донецького окружного адміністративного суду від 05.05.2016 у справі № 805/823/16-а виконана в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.02.2016 по 05.05.2016 року у сумі 18367,58 грн. В частині поновлення позивача на посаді постанова суду не виконана.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 16.08.2017 у справі №805/1938/17-а позов ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних сил України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді в період з 06.05.2016 по 16.08.2017 включно в розмірі 110 205,48 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2018 року по справі № 805/487/18-а був частково задоволений позов ОСОБА_1 та з Донецького обласного військового комісаріату на користь на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді за період з 17.08.2017 по 26.02.2018 включно в розмірі 46 276,76 грн.

Судом першої інстанції встановлено та не є спірним у справі, що постанова Донецького окружного адміністративного суду від 05.05.2016 у справі №805/823/16-а в частині поновлення позивача на посаді військового комісара Дружківського міського військового комісаріату Донецької області не виконана.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами статті 235 КЗпП України обумовлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За змістом ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Суд зазначає, що згідно з положеннями п.3 ч. 1 ст.256 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Аналогічні вимоги містяться в ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскільки на час розгляду справи постанова Донецького окружного адміністративного суду від 5 травня 2016 року у справі № 805/823/16-а в частині поновлення позивача на посаді виконана не була, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення.

Щодо доводів апелянта про відсутність вини у затримці виконання рішення про поновлення на роботі, слід зауважити таке.

Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Верховний Суд звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

За такого правового врегулювання, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у Комісаріату виник обов`язок щодо його виконання, а тому є необґрунтованими доводи Комісаріату щодо відсутності підстав звернення до суду, оскільки Комісаріатом не приймалось рішень за зверненням позивача з приводу виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи, що оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі за своєю суттю є компенсацією середнього заробітку, тому вона підлягає стягненню з органу, у відносинах публічної служби з яким перебуває позивач, тобто з Донецького обласного військового комісаріату.

Таким чином, оскільки постановами Донецького окружного адміністративного суду від 05.05.2016 по справі №805/823/16-а, від 16.08.2017 по справі №805/1938/17-а, від 26.02.2018 року по справі №805/487/18-а стягнуто з Донецького обласного військового комісаріату середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.02.2016 по 05.05.2016 в сумі 18 367,58 грн., з 06.05.2016 по 16.08.2017 включно в розмірі 110 205,48 грн., з 17.08.2017 по 26.02.2018 включно в розмірі 46276,76 грн. відповідно, тому період з 27.02.2018 по 29.01.2019 також є часом затримки виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позов зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку виконання судового рішення з 27.02.2017 року по 31.07.2018 року включно. Проте, матеріали справи свідчать, що позивачу частково за вищезазначений період вже сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до постанови Донецького окружного адміністративного суду від 16.08.2017 р. у справі №805/1938/17-а (з 06.05.2016р. по 16.08.2017р.) та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.02.2018р. у справі №805/487/18-а (з 17.08.2017р. по 26.02.2018р.). Між сторонами ця обставина не є спірною. Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в цій частині.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 має право відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України на виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу через затримку виконання судового рішення за період з 27.02.2018 по 29.01.2019.

Відповідно до розрахунку норми тривалості робочого часу на 2018 та 2019 роки, починаючи з наступного дня за днем винесення постанови Донецького окружного адміністративного суду від 26.02.2018 у справі № 805/487/18-а по день винесення постанови у даній справі включно минуло 337 календарних дня, тобто період вимушеного прогулу позивача складає 337 календарних (робочих днів для військовослужбовців) дня (в 2018 році з 27.02.2018 по 31.12.2018 - 308 календарних дня, в 2019 році з 01.01.2019 по 29.01.2019 включно - 29 календарних дня).

Враховуючи, що спір між сторонами щодо розміру середньоденного грошового забезпечення відсутній, та як зазначено відповідачем розрахунок середнього заробітку є неможливим, з огляду на те, що до грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, суд бере до уваги середньоденне грошове забезпечення позивача, яке було враховано при розгляді попередніх справ, що набрали законної сили, а саме 238,54 грн.

Таким чином, за час вимушеного прогулу за затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 27.02.2018 по 29.01.2019 включно з Донецького обласного військового комісаріату на користь позивача підлягає стягненню сума 80387,98 грн. (238,54 грн *337 календарних дня ).

Щодо відшкодування та стягнення моральної шкоди у розмірі 60000,00 грн. суд зазначає наступне.

Положеннями ст.56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Цю частину позовних вимог позивач мотивував тим, що фактична втрата роботи призвела до погіршення фінансового стану родини, сварок і розладів в сім`ї.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується; не підтвердив наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача.

Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, визнання судом протиправною бездіяльності відповідача стосується виключно меж застосування законодавства про виконавче провадження, у той час як моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року в справі № 0540/6090/18-а в частині зобов`язання Донецький обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку виконання судового рішення з 27.02.2017 року по 31.07.2018 року включно скасувати.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді в період з 27.02.2018 по 29.01.2019 включно в розмірі 80387 гривень 98 копійок.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року в справі № 0540/6090/18-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 29 січня 2019 року.

Головуючий суддя Л.В. Ястребова

Судді І.Д. Компанієць

Е.Г. Казначеєв