Справа № 461/5460/18
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/3446/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Носа С.П.,

з участю секретаря судових засідань Коваль Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Сакалош В.М.,

час ухвалення рішення 14 год. 06 хв.,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 16 жовтня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

25 липня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУ ПФУ) від 15 червня 2018 року № 454 про відмову ОСОБА_2 в призначенні пенсії повністю;

- визнати дії ГУ ПФУ щодо відмови ОСОБА_2 в призначенні пенсії відповідно до статей 13, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» протиправними;

- зобов'язати відповідача призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за вислугу років відповідно до статей 13, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», Переліку 2 «Охорона здоров'я» закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 909 (далі - Перелік № 909) від 4 листопада 1993 року;

- зарахувати до спеціального стажу роботи неврахований період роботи в КЗЛОР ОБСМП, а саме з 10 січня 2006 року по 3 березня 2011 року та з 13 липня 2015 року по даний час та період роботи як фізична особа-підприємець з 17 вересня 2008 року по 1 березня 2018 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 9 жовтня 2018 року у справі № 461/5460/18 позов було задоволено частково. Скасовано рішення ГУ ПФУ від 15 червня 2018 року № 454 про відмову ОСОБА_2 в призначенні пенсії.

Зобов'язано відповідача призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за вислугу років відповідно до статей 13, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», Переліку № 909 та зарахувати до спеціального стажу роботи ОСОБА_2 неврахований період роботи з 10 січня 2006 року по 3 березня 2011 року на посаді заступника директора Обласної бази спеціального медичного постачання та з 13 липня 2015 року по даний час - на посаді завідувача відділу бактеріальних препаратів складу № 1076 Комунального закладу Львівської обласної ради «Обласна база спеціального медичного постачання» та період роботи, як фізична особа-підприємець, з 17 вересня 2008 року по 1 березня 2018 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що підставою для призначення пенсії за вислугою років позивачу є робота на посаді провізора (незалежно від найменування посад) у закладі, віднесеному до закладів охорони здоров'я, при наявності спеціального стажу в контексті даної спірної ситуації не менше 26 років 6 місяців.

Позивачем надано копії трудової книжки, яка є підтвердженням того, що у період з 10 січня 2006 року по 3 березня 2011 року він працював заступником директора Обласної бази спеціального медичного постачання та з 13 липня 2015 року по даний час - завідувачем відділу бактеріальних препаратів складу № 1076 Комунального закладу Львівської обласної ради «Обласна база спеціального медичного постачання».

Відтак, робота позивача на цих посадах може бути зарахована до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Окрім того, на думку суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 26 березня 2008 року та має ліцензію на роздрібну торгівлю лікарськими засобами, то період його роботи з 17 вересня 2008 року по 1 листопада 2011 року, як фізичної особи-підприємця, підлягає зарахуванню до спеціального стажу, який надає право на призначення пенсії за вислугу років.

У апеляційній скарзі ГУ ПФУ просить зазначене судове рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до Переліку № 909 фармацевти аптечних баз (складів) не мають права на пенсію за вислугу років. Тому судом першої інстанції безпідставно зараховано до пільгового стажу період роботи ОСОБА_2 з 10 січня 2006 року по 3 березня 2011 року. Окрім того, судом зараховано до спеціального стажу період роботи позивача як фізичної особи-підприємця з 17 вересня 2008 року по 1 березня 2018 року, хоча заявлені вимоги містили період з 17 вересня 2008 року по 1 березня 2011 року.

Позивачем ОСОБА_2 подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що відповідачем безпідставно не зараховано до спеціального стажу працівника охорони здоров'я 5 років 1 місяць та 24 дня його роботи заступником директора комунального закладу Львівської обласної ради «Обласна база спеціального медичного постачання, а також 2 роки 6 місяців та 25 днів його роботи завідувачем відділу бак. препаратів складу № 1076. При цьому звертає увагу на те, що з 30 листопада 2018 року не працює на помаді, яка дає право на пенсію за вислугу років, а тому має право на таку пенсію.

Разом із тим, погоджується з апелянтом, що у судовому рішенні є описка, оскільки він просив врахувати період його роботи, як фізичної особи-підприємця, з 17 вересня 2008 року по 1 березня 2011 року, а не з 17 вересня 2008 року по 1 березня 2018 року, як зазначено в оскаржуваному рішенні.

Представник ГУ ПФУ у ході апеляційного розгляду підтримала вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 повністю.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав свої письмові заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу. Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ГУ ПФУ - без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до копії трудової книжки, ОСОБА_2 у період з 3 серпня 1987 року по 1 листопада 1987 року позивач працював провізором-технологом в аптеці № 50 м. Львова, з 2 листопада 1987 року по 7 лютого 1988 року - провізором-аналітиком, провізором-технологом у аптеці № 50 м. Львова, з 1 лютого 1988 року по 18 січня 1990 року провізором-аналітиком у аптеці № 50 м. Львова, з 19 січня 1990 року по 28 лютого 1990 року провізором-технологом у аптеках № 45, № 50 м. Львова, з 1 березня 1990 року по 30 липня 1996 року - провізором-організатором завідувача у аптеці № 45 м. Львова, з 1 серпня 2018 року по 29 травня 1997 року провізором-організатором завідувача у ДКП Аптека № 45 м. Львова, з 30 травня 1997 року по 9 січня 2006 року директором з виконанням обов'язків провізора-організатора у ТОВ «Аптека № 45» м. Львова, з 10 січня 2006 року по 3 березня 2011 року заступником директора Обласної бази спеціального медичного постачання, з 4 березня 2011 року по 1 липня 2015 року виконувачем обов'язків завідувача ДКП «Центральна районна аптека № 60 м. Жовква», з 13 липня 2015 року по даний час завідувачем відділу бактеріальних препаратів складу № 1076 Комунального закладу Львівської обласної ради «Обласна база спеціального медичного постачання».

7 лютого 2018 року позивач звернувся до ГУ ПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», на що отримав відмову, викладену у рішенні від 15 червня 2018 року № 454.

Вказане рішення мотивоване тим, що згідно із записами у трудовій книжці позивача його стаж на посадах, які дають право на вислугу років, становить 22 роки 8 місяців 27 днів. Для призначення пенсії відповідно до пункту «е» стаття 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» необхідно мати 26 років і 6 місяців спеціального стажу роботи необхідного для призначення даного виду пенсії.

Як встановлено судом, даний публічно-правовий спір виник щодо наявності у позивача права на зарахування до спеціального стажу роботи, який дає право на вислугу років, періодів роботи з 10 січня 2006 року по 3 березня 2011 року на посаді заступника директора Обласної бази спеціального медичного постачання, з 13 липня 2015 року по даний час на посаді завідувача бактеріальних препаратів складу № 1076 Комунального закладу Львівської обласної ради «Обласна база спеціального медичного постачання».

Відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) окремі категорії працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років, серед яких пунктом «е» визначені працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, не менше 25 років та після цієї дати, зокрема, з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років.

За правилами абзацу дванадцятого статті 55 цього ж Закону до досягнення 55 років право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII. Тобто, не менше 25 років 6 місяців.

4 листопада 1993 року Кабінет Міністрів України постановою № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота яких дає право на пенсію за вислугу років» затвердив Перелік, за яким, провізори, фармацевти (незалежно від найменування посад), лаборанти аптек, аптечних кіосків, аптечних магазинів, контрольно-аналітичних лабораторій мають право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік № 909).

У розділі 2 «Охорона здоров'я» цього Переліку № 909 визначено, що робота на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів дає право на пенсію за вислугу років. При цьому серед найменувань закладів і установ зазначено не тільки аптеки, а й аптечні кіоски, аптечні магазини, але не зауважено, що вони мають бути обов'язково акредитованими. Крім того, у примітці 2 до Переліку № 909 установлено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком дає право на пенсію за вислугу років, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Визначення поняття «заклад охорони здоров'я» міститься у статті 3 Закону України від 19 листопада 1992 року № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров'я» (далі - Закон № 2801-XII), згідно з якою це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Змістом статті 16 Закону № 2801-XII визначено заклади охорони здоров'я, до яких, зокрема, відносяться аптечні заклади.

Провадження господарської діяльності в сфері охорони здоров'я, яка відповідно до закону підлягає ліцензуванню, дозволяється лише за наявності ліцензії (статті 17 Закону № 2801-XII).

У пункті 1.3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 31 жовтня 2011 року № 723 визначено дефініції термінам «аптечні заклади», «аптека», «аптечний склад (база)».

Зокрема, аптечний склад (база) - це заклад охорони здоров'я, основне завдання якого полягає в забезпеченні лікарськими засобами інших суб'єктів оптової або роздрібної торгівлі, закладів охорони здоров'я та виробників лікарських засобів шляхом здійснення ним оптової торгівлі.

Відповідно до пункту 3 Переліку закладів охорони здоров'я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 28 жовтня 2002 року № 385 (далі - наказ МОЗ № 385) до фармацевтичних (аптечних) закладів відносяться: аптека, аптечна база (склад), база (склад) медичної техніки, база спеціального медичного постачання (центральна, республіканська, обласна), контрольно-аналітична лабораторія, лабораторія з аналізу якості лікарських засобів, магазин (медичної техніки, медичної оптики).

Водночас, у чинній редакції частини п'ятої статті 16 Закону № 2801-XII (зі змінами, внесеними законами України від 9 квітня 2015 року № 326-VІІІ, від 19 жовтня 2017 року № 2168-VIII) наразі установлено добровільне проходження закладами охорони здоров'я акредитації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Також передбачено, що не підлягають обов'язковій акредитації аптечні заклади. Акредитація аптечних закладів може здійснюватися на добровільних засадах.

Установлений частиною першою статті 19 Закону України «Про лікарські засоби» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порядок торгівлі лікарськими засобами, як і наведене в статті 3 Закону № 2801-XII визначення поняття «заклад охорони здоров'я», також пов'язує здійснення оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами на території України підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами - підприємцями виключно з отриманням ліцензії, яка має видаватися в порядку, встановленому законодавством, а не з отриманням ще й акредитаційного сертифіката.

При цьому в частині другій статті 19 вказаного Закону підставою для видачі зазначеної ліцензії визначалося наявність матеріально-технічної бази, кваліфікованого персоналу, відповідність яких установленим вимогам та заявленим у поданих заявником документах для одержання ліцензії характеристикам підлягає обов'язковій перевірці перед видачею ліцензії у межах строків, передбачених для видачі ліцензії, за місцем провадження діяльності органом ліцензування або його територіальними підрозділами у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Проходження першої акредитації закладу охорони здоров'я (офіційного визнання наявності у нього для якісного, своєчасного, певного рівня медичного обслуговування населення, дотримання ним стандартів у сфері охорони здоров'я, відповідності медичних (фармацевтичних) працівників єдиним кваліфікаційним вимогам) Порядком акредитації, чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачалося лише через два роки від початку провадження діяльності у цій сфері.

Отже, на підставі системного аналізу наведених норм законодавства України можна дійти висновку, що особи, які працювали в аптечних складах (базах) на посадах, які передбачені Переліком № 909, за умови здійснення такої діяльності на основі ліцензій на провадження роздрібної торгівлі лікарськими засобами, незалежно від отримання цим аптечним закладом акредитаційних сертифікатів, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ.

На працівника аптечного закладу не можна покладати відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення акредитації відповідного закладу охорони здоров'я, оскільки контроль за додержанням аптечними закладами правил здійснення роздрібної торгівлі лікарськими засобами, у тому числі в питаннях проходження акредитації, покладався чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством на відповідні повноважні державні контролюючі органи.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України від 6 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) указує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об'єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (див. mutatis mutandis рішення від 11 червня 2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97, пункт 48).

У рішенні від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06) ЄСПЛ з посиланням на свою попередню практику зазначив, що стаття 14 Конвенції доповнює інші основні положення Конвенції та протоколів до неї. Вона не існує незалежно, оскільки застосовується лише щодо «користування правами та свободами», що гарантуються цими основними положеннями. Застосування статті 14 Конвенції необов'язково означає порушення одного з матеріальних прав, гарантованих Конвенцією. Необхідно, але й також достатньо, щоб обставини справи входили «до сфери застосування» однієї або більше статей Конвенції (пункт 39 вказаного рішення).

Таким чином, заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати пункт 40 зазначеного рішення).

Якщо в державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (пункт 41 вказаного рішення).

У справах щодо скарг за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування тієї обставини, чи мав би право заявник на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого він скаржиться. Хоч Перший протокол і не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат із соціального страхування, але якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (пункт 42 зазначеного рішення).

Законом України від 9 квітня 2015 року № 326-VIII «Про внесення зміни до статті 16 Основ законодавства України про охорону здоров'я», що набрав чинності 14 травня 2015 року та введений у дію 13 червня 2015 року, статтю 16 Закону № 2108-XII доповнено положенням про те, що аптечні заклади не підлягають обов'язковій акредитації. Акредитація таких закладів може здійснюватися на добровільних засадах.

На виконання цього Закону Кабінет Міністрів України постановою від 11 листопада 2015 року № 921 вніс зміни до абзацу першого пункту 2 Порядку акредитації, вказавши, що акредитації підлягають усі заклади охорони здоров'я незалежно від форми власності, крім аптечних, акредитація яких може здійснюватися на добровільних засадах.

Відтак, з 13 червня 2015 року законодавство України покращило становище для всіх осіб, які працюють в аптечних закладах на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах, незалежно від наявності державної акредитації такого закладу, і з цього дня стаж роботи на відповідних посадах зараховується до спеціального стажу, необхідного для призначення такої пенсії.

Отже, віднесення стажу роботи до спеціального, який дає право на пенсію за вислугу років, лише за ознакою наявності державної акредитації аптечного закладу, які з 13 червня 2015 року стала добровільною, має дискримінаційний характер, оскільки без об'єктивного та розумного обґрунтування передбачає поводження у різний спосіб з особами, які перебувають у відносно схожих ситуаціях, - працювали чи працюють в неакредитованих аптечних закладах.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа № 492/446/15-а), яким Велика Палата відступила від викладеного у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року у справі № 21-241а13 правового висновку, про те, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота на посадах провізорів, фармацевтів у аптеках, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Таким чином, факт перебування позивача в Обласній базі спеціального медичного постачання на посаді заступника директора в період з 10 січня 2006 року по 3 березня 2011 року та на посаді завідувача відділом бактеріальних препаратів складу № 1076 Комунального закладу Львівської обласної ради «Обласна база спеціального медичного постачання» з 13 липня 2015 року підтверджено наявними записами його трудової книжки.

Окрім того, апеляційний суд враховує факт підтвердження реєстрації ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця з 31 березня 2008 року по 19 січня 2017 року та наявність ліцензії на роздрібну торгівлю лікарськими засобами серії НОМЕР_1 від 1 квітня 2008 року.

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що період роботи позивача на посаді заступника директора обласної бази спеціального медичного постачання в період з 10 січня 2006 року по 03 березня 2011 року та на посаді завідувача відділом бактеріальних препаратів складу № 1076 Комунального закладу Львівської обласної ради «Обласна база спеціального медичного постачання» з 13 липня 2015 року повинен зараховуватись до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, що свідчить про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про наявність у позивача права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ.

Разом із тим, відповідно статті 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_2 із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» звернувся 7 лютого 2018 року. На момент звернення у позивача був необхідний стаж для призначення такої пенсії, проте, він продовжував працювати на посаді завідувача відділом бактеріальних препаратів Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Обласна база спеціального медичного постачання».

Відтак, позовні вимоги про визнання протиправними дій та рішень ГУ ПФУ щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зобов'язання відповідача таку призначити і виплачувати задоволенню не підлягають.

Окрім того, апеляційний суд враховує те, що ОСОБА_2 було заявлено позовні вимоги про зарахування до пільгового стажу роботи періоду з 17 вересня 2008 року по 1 березня 2011 року, а не з 17 вересня 2008 року по 1 березня 2018 року, як помилково зазначено у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного адміністративно-правового спору допустив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, постанову суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити частково.

Скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 9 жовтня 2018 року у справі № 461/5460/18 та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до спеціального стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи ОСОБА_2 з 10 січня 2006 року по 3 березня 2011 року на посаді заступника директора Обласної бази спеціального медичного постачання та з 13 липня 2015 року по 07 лютого 2018 року на посаді завідувача відділу бактеріальних препаратів складу № 1076 комунального закладу Львівської обласної ради «Обласна база спеціального медичного постачання».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
С. П. Нос
Постанова у повному обсязі складена 31 січня 2019 року.