Справа № 802/4063/15-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/4063/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Альчук М.П.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

22 січня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Курка О. П. Матохнюка Д.Б.

за участю: секретаря судового засідання:Черняк А.В.,

позивача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної судової адміністрації України, апеляційного суду Вінницької області про визнання дій протиправними та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України (далі ДСА України) про визнання дій протиправними та стягнення коштів, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо зменшення виплати суддівської винагороди з 01.04.2015 по 03.08.2015; стягнути з ДСА України невиплачену суддівську винагороду за квітнень-серпень 2015 року в сумі 39562 грн. 75 коп.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.12.2015 року, за ініціативи суду до участі у справі залучено другого відповідача-апеляційний суд Вінницької області.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.01.2019 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело, до невірного вирішення справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що у зв'язку з тривалим нерозглядом Вищою радою юстиції заяви позивача про відставку, виплата суддівської винагороди останньому в період з квітня по серпень 2015 року здійснювалася відповідно до ст.133 Закону "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд»), тобто в розмірі меншому, ніж мав би отримувати суддя, який вийшов у відставку.

Оскільки бездіяльність Вищої ради юстиції щодо несвоєчасного розгляду заяви ОСОБА_3 про відставку визнана судом протиправною то відповідно до вимог ст. 22, 58 Конституції України повинна застосовуватись зворотна дія закону в часі, тобто дія норм Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" на апелянта не розповсюджується.

Апеляційне провадження у справ відкрито 19.02.2016 року.

В подальшому апеляційний розгляд справи зупинено до прийняття Конституційним Судом України рішення у справі №11-р/2018.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2018 на підставі заяви ОСОБА_3 провадження у справі поновлено в зв'язку з винесенням Конституційним Судом України 04 грудня 2018 грудня рішення у справі № 11-р/2018.

Також, поряд з заявою про поновлення провадження, скаржником 19.12.2018 до суду подано доповнення та зміни до апеляційної скарги, згідно яких скаржник просить стягнути з ДСА України 87400 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 встановлено, що розмір посадового окладу судді з 01.01.2015 складає 15 мінімальних заробітних плат.

Від відповідачів відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представники відповідачів, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

У відповідності до вимог ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 працював на посаді судді з червня 1986 року, а в березні 2004 року обраний суддею апеляційного суду Вінницької області, в якому працював до 03.08.2015 року.

06.02.2014 року позивачем подано заяву про відставку за власним бажанням до Верховної Ради України та Вищої ради юстиції.

18.06.2015 року Вищою радою юстиції прийнято рішення про внесення подання про звільнення з посади судді апеляційного суду Вінницької області Камзалова В.В., а постановою Верховної Ради України від 16.07.2015 року- звільнено з посади судді у відставку.

Відповідно до наказу апеляційного суду Вінницької області від 03.08.2015 року № 76/2-07к "Про виведення зі штату суддів апеляційного суду Вінницької області судді Камзалова В.В." позивача виведено зі штату суддів апеляційного суду Вінницької області.

З вересня по грудень 2014 року включно позивач отримував суддівську винагороду відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року (в редакції, чинній до 01.01.2015 року). Відповідно суддівська винагорода позивача складалась із посадового окладу та доплати за вислугу років в загальній сумі 22 776,60 грн.

У зв'язку із прийняттям Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 року № 76-VIII з січня по березень 2015 року позивач отримував щомісячно 1218 грн.

З 01.04.2015 року по 03.08.2015 року ОСОБА_3, в зв'язку з прийняттям Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року № 192-VIII, яким внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" отримував посадовий оклад без доплат.

Позивач вважачи, що внаслідок бездіяльності Вищої ради юстиції його несвоєчасно звільнено з посади судді за власним бажанням, а тому норми Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, чинній від 28.03.2015 року на нього не розповсюджуються відповідно до ст. 58 Конституції України.

Вищевказане слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" вступив в дію 28.03.2015 року, тоді як 65-річного віку позивач досяг 19.09.2014 року, а отже -станом на 01.04.2015 року позивач не здійснював правосуддя у зв'язку із досягненням відповідного віку та закінченням повноважень судді.

Таким чином, в даному випадку застосування зворотної дії закону в часі неможливо, оскільки Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції чинній від 28.03.2015 року застосовується до події, під час якого вона настала.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку обставинам справи виходить зі слідуючого.

Суддівська винагорода станом на момент подання ОСОБА_3 заяви про відставку, складалася з посадового окладу та доплати за вислугу років.

Станом на 01.01.2015 складові суддівської винагороди визначалися статтею 129 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої суддівська винагорода складалися з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Також підпунктом 1 пункту 36 Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 76-VIII, редакція діяла з 01 січня 2015 року по 28 березня 2015 року) доповнено статтю 129 Закону № 2453-VI частиною 9 такого змісту: «Судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про його звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць».

Положення цього Закону діяли до набрання чинності Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд», яким Закон № 2453-VI викладено в новій редакції.

Отже, у період з 01 січня по 28 березня 2015 року були чинними положення частини 9 статі 129 Закону № 2453-VI, які обмежували розмір суддівської винагороди особам, з моменту закінчення повноважень до моменту прийняття рішення про звільнення (відставку).

З квітня 2015 року розмір суддівської винагороди урегульовано статтею 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII від 12 лютого 2015 року)), відповідно до частини десятої якої суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Таким чином, оскільки позивач не здійснював свої повноваження у спірний період і при цьому рішення про його звільнення (відставку) прийнято не було, то виплата грошової винагороди відбувалась, виходячи із розміру однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць, тобто відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства.

В той же час, колегією суддів встановлено, що заяву про відставку позивачем подано 06.02.2014 року, 65-річного віку ОСОБА_3 досяг 19.09.2014, однак рішення про внесення подання про звільнення останнього з посади судді прийнято лише 18.06.2015 року.

Так, відповідно до частини 5 статті 126 Конституції України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі:

1) закінчення строку, на який його обрано чи призначено;

2) досягнення суддею шістдесяти п'яти років;

3) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров'я;

4) порушення суддею вимог щодо несумісності;

5) порушення суддею присяги;

6) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього;

7) припинення його громадянства;

8) визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим;

9) подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно зі статтею 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі досягнення суддею шістдесяти п'яти років.

Частиною 1 статті 52 Закону №2453-VI судді, який обіймає посаду безстроково, гарантовано перебування на посаді до досягнення ним шістдесяти п'яти років, за винятком випадків звільнення судді з посади або відставки судді відповідно до цього Закону.

Питання звільнення судді з посади за віком врегульовано статтею 102 Закону №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції чинній на час досягнення позивачем 65-річного віку) суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п'яти років. Вища кваліфікаційна комісія суддів України не пізніш як за місяць до дня, зазначеного у частині першій цієї статті, зобов'язана повідомити Вищу раду юстиції про наявність підстави для звільнення судді. Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді у зв'язку з досягненням ним шістдесяти п'яти років до органу, який обрав або призначив суддю, не пізніш як за п'ятнадцять днів до дня, зазначеного у частині першій цієї статті. Якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження зі здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення шістдесяти п'яти років.

При цьому, частиною 4 статті 102 Закону №2453-VI обумовлено, що якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження зі здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення шістдесяти п'яти років.

Таким чином, безумовною підставою припинення повноважень судді зі здійснення ним правосуддя та звільнення з посади судді є досягнення ним шістдесяти п'яти років.

Оскільки, на момент досягнення позивачем шістдесяти п'яти років Вища рада юстиції в установлений законом термін не внесла подання про звільнення ОСОБА_3 з посади, останній оскаржив таку бездіяльність в судовому порядку.

Постановою Вищого адміністративного Суду України від 16.11.2015 у справі №800/313/15 визнано протиправною бездіяльність Вищої ради юстиції щодо несвоєчасного розгляду заяви ОСОБА_3 про відставку.

Отже, зважаючи на те, що бездіяльністю Вищої ради юстиції, яка визнана протиправною в судовому порядку, порушено право позивача на звільнення відповідно до п.2 та п.9 частини 5 статті 126 Конституції України, то на думку колегії суддів щомісячна грошова винагорода останньому в спірний період повинна виплачуватись відповідно до норм закону, який діяв на момент виникнення у нього такого права.

Із наданого позивачем розрахунку, здійсненого на підставі розрахункових листів, виданих апеляційним судом Вінницької області, сума недоплаченої суддівської винагороди складає 39562,75 грн.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналогічна норма містилася в ст.71 КАС України (в редакції, чинній до 15.12.2017, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Між тим, ДСА України не надано жодного доказу на спростування розрахунку, здійсненого позивачем.

Щодо апеляційних вимог ОСОБА_3, викладених в доповненні та змінах до апеляційної скарги від 19.12.2018, а саме-стягнення з ЖСА України на користь позивача суддівську винагороду в розмірі 87400 грн., колегія суддів вказує на таке.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 08.12.2015 (в період дії КАС України, в редакції від 06.07.2005).

15.12.2017 набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким внесене зміни до КАС України та викладено його в новій редакції.

Підпунктом 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України (в редакції від 15.12.2017) передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилами ч.1 ст.47 КАС України, позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п'ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Окрім того, відповідно до ч.5 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Отже, зважаючи на те, що вимоги, які містяться в доповненні до апеляційної скарги, не були заявлені в суді першої інстанції, а також що розмір позовних вимог збільшено після постановлення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, останні не можуть бути предметом апеляційного розгляду.

Відносно позовних вимог, заявлених до апеляційного суду Вінницької області, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як слідує зі змісту позовної заяви, позивач просить стягнути недоплачену суддівську винагороду з ДСА України.

Однак, суд першої інстанції ухвалою від 22.12.2015 з власної ініціативи залучив в якості другого відповідача-апеляційний суд Вінницької області. При цьому, ОСОБА_3 заперечував щодо залучення до участі у справі апеляційного суду Вінницької області.

Відповідно до частини 2 статті 142 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди - щодо фінансового забезпечення діяльності цих органів; Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації.

Таким чином, апеляційний суд Вінницької області не є розпорядником коштів, передбачених на виплату суддівської винагороди, а відтак колегія суддів вважає, що останнього помилково залучено судом першої інстанції до участі у справі.

Зважаючи, що ОСОБА_3 позовних вимог до апеляційного суду Вінницької області не заявлялось, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для відмови в позові щодо стягнення з суду суддівської винагороди.

Сукупність вищенаведених обставин, дає суду підстави для висновку про часткову обгрунтованість позивачем доводів, викладених в апеляційній скарзі, а відтак колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи колегія суддів вважає, що слід скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 47,71, 77, 205, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної судової адміністрації України, апеляційного суду Вінницької області про визнання дій протиправними та стягнення коштів скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Державної судової адміністрації України щодо зменшення ОСОБА_3 виплати суддівської винагороди з 01.04.2015 по 03.08.2015р.

Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_3 невиплачену суддівську винагороду за квітнень-серпень 2015 року в сумі 39562 грн. 75 коп.

Допустити до негайного виконання рішення в межах стягнення за один місяць.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 28 січня 2019 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Курко О. П. Матохнюк Д.Б.