Справа № 320/5983/18
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2018-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2018 року м.Київ № 320/5983/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенко О.Д., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області та просить суд:

визнати незаконним рішення від 05.10.2018 № 302 щодо відмови у поновленні пенсійних виплат;

зобов'язати провести перерахунок пенсії за наявними в матеріалах пенсійної справи документами;

зобов'язати виплатити пенсію за весь період часу, починаючи з 07.10.2009.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у жовтні 2018 року звернувся до Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області з вимогою виконати рішення суду щодо прийняття документів для проведення перерахунку та виплати пенсії, однак відповідач відмовив у зв'язку з відсутністю на це підстав.

На думку позивача, такі дії є протиправними та такими, що порушують його права та законні інтереси.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.11.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Засобами поштового зв'язку 28.12.2018 від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого він не погоджується з обґрунтуваннями, викладеними в позовній заяві та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, з 1992 року ОСОБА_1 по досягненні пенсійного віку була призначена пенсія за віком у розмірі 469,15 руб., яка виплачувалась Білоцерківським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Київської області, що підтверджується пенсійним посвідченням № 2/134680 від 07.02.1992.

У зв'язку з виїздом позивача у 2005 році на постійне місце проживання до Ізраїлю, відповідачем було припинено виплату пенсії.

16 березня 2018 року представник позивача звернувся до Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області із заявою про поновлення виплати пенсії, однак листом від 13.04.2018 № 301/Л-01, 302/Л-01, 316/Л-04, 317/Л-4 відповідач відмовив у прийнятті заяви, вказавши в обґрунтування своєї відмови, що відповідно до норм чинного законодавства пенсіонером особисто подається така заява, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04.07.2018 № 810/2488/18 відмову відповідача у прийнятті та розгляді заяви ОСОБА_1 про перерахунок та виплату пенсії, поданої його представником визнано протиправною та зобов'язано прийняти заяву позивача та розглянути її по суті.

У зв'язку з тривалим невиконанням рішення суду позивач звернувся 01.10.2018 до Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області з вимогою виконати рішення суду.

Листом від 17.10.2018 № 767/Л-01 відповідач повідомив, що за результатами розгляду заяви та доданого до неї пакету документів пенсійним органом відмовлено у задоволенні заяви про поновлення виплати пенсії, про що було прийняте рішення № 302 від 05.10.2018, відповідно до якого відповідач зазначив, що згідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Вказав, що до заяви ОСОБА_1 не надані документи, що засвідчують особу, місце її проживання (реєстрації) та вік, а тому підстави для поновлення виплати пенсії відсутні.

Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі - Закон № 1058) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Нормами ст. 51 Закону № 1058 передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед виїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місяцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону 1058 і встановлено, що дані положення втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечується ч. 2 ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст. 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч. 3 ст. 25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Водночас, оспорюваними нормами п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону № 1058 конституційне право на соціальний захист поставлено в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

З наведених підстав, положення п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону № 1058 щодо припинення виплати пенсій пенсіонерам на час постійного проживання, перебування за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір, суперечать Конституції України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості.

Статтею 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VІІІ «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон № 2136) передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до ст.ст. 89, 90 Закону № 2136 рішення і висновки Конституційного Суду України є обов'язковими, остаточними та такими, що не можуть бути оскаржені.

Таким чином, позивач, який є громадянином України, проживаючи в державі Ізраїль має такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і чинне пенсійне законодавство не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на поновлення виплати пенсії.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що після прийняття Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 № 25-рп/2009, пенсійний орган повинен поновлювати виплату пенсій особам, яким така виплата була припинена.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 607/19541/15-а.

Щодо тверджень відповідача про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії позивача у зв'язку з ненаданням документів, що засвідчують особу, місце її проживання (реєстрації) та вік, суд зазначає таке.

З матеріалів справи, зокрема, з рішення Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 05.10.2018 № 302 вбачається, що до заяви про проведення перерахунку, нарахування та виплати пенсії за період з 07.10.2009 позивачем було подано пакет документів, який складався з: копії пенсійного посвідчення № 2/134680 від 07.02.1992; копії трудової книжки; копії довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру; копії посвідчення ветерана праці від 05.12.1984; копії посвідчення ветерана праці від 18.09.2003; копії посвідчення особи, яка постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС від 17.10.2002 та нотаріально посвідченої копії довіреності представника позивача.

Відповідач не надав до суду доказів того, що позивач наразі позбавлений статусу громадянина України.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до п. 4.1 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Згідно п. 1.5 Порядку № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Пунктом 2.8. Порядку № 22-1 встановлено, що поновлення виплат пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяльно на дату призначення пенсії.

Відповідно до п. 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Суд наголошує, що позивач звернувся до пенсійного органу із заявою саме про поновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком, а тому відповідач у рішенні № 302 від 05.10.2018 неправомірно посилається на норми п. 2.9 Порядку № 22-1.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону № 1058 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 35 та ст. 46 цього Закону.

Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги про визнання незаконним рішення Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 05.10.2018 № 302 щодо відмови у поновленні ОСОБА_1 пенсійних виплат та зобов'язання провести перерахунок пенсії за наявними в матеріалах пенсійної справи позивача документами обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача зобов'язати виплатити пенсію за весь період часу, починаючи з 07.10.2009, суд зазначає наступне.

На думку позивача, право на поновлення виплати пенсії у нього виникло з дати прийняття рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону 1058, на підставі яких було припинено виплату пенсії.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно до положень п. 4.1 Постанови № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Тобто, поновлення виплати пенсії з ініціативи пенсійного фонду чинним законодавством не передбачено, таке поновлення можливе лише за зверненням особи з відповідною заявою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач подав заяву про поновлення виплати пенсії до пенсійного органу 16.03.2018, тобто створив залежні від нього передумови для поновлення виплати пенсії.

Таким чином, оскільки поновлення пенсії здійснюється з дня звернення до пенсійного органу з відповідною заявою, суд вважає, що поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 слід здійснювати з 16.03.2018.

Також суд зважає на приписи ч. 2 ст. 6 КАС України, яка зобов'язує суд застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» та від 12.07.2016 у справі «Петриченко проти України» констатував порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). При цьому Європейський Суд з прав людини зазначив, що у цих справах заявники звертались до національних судів з вимогою вирішити їх спори щодо пенсії з органами соціального забезпечення. Заявники посилались, зокрема, на положення ст. 46 Конституції України, заявляючи, що їх пенсії не повинні бути нижчими за прожитковий мінімум. Однак національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позови з цієї точки зору, попри пряме посилання у кожній судовій інстанції. На думку Європейського Суду з прав людини національні суди, цілком ігноруючи цей момент, хоча він був специфічним, доречним та важливим, не виконали свої зобов'язання щодо п. 1 ст. 6 Конвенції.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

З огляду на зазначене та беручи до уваги докази, які наявні у матеріалах справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

Частиною 3 ст. 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивачем при поданні даного адміністративного позову було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. (квитанція № ПН 238 від 27.11.2018), суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України суд -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати незаконним рішення Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області () від 05.10.2018 № 302 щодо відмови ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) у поновленні пенсійних виплат.

Зобов'язати Білоцерківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області () провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) за наявними в матеріалах пенсійної справи документами.

Зобов'язати Білоцерківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області () виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) пенсію, починаючи з 16.03.2018.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області ().

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Головенко О.Д.