Справа № 1440/1776/18
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 р. Справа № 1440/1776/18

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюк Г.В.

суддів: Потапчук В.О. , Шляхтицький О.І.

розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні П'ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України, та просив визнати протиправними дії відповідача, що полягають в безпідставному зменшенні на чотири місяці страхового стажу застрахованих осіб, який у відповідності до первинних документів та Реєстру застрахованих осіб станом на 01.03.2018р. становить 592 місяці; - зобов'язати відповідача привести у відповідність Реєстру застрахованих осіб та довідці Ф-122 розрахунок кількості місяців страхового стажу позивача шляхом включення до стажу періодів роботи у 1986 році за списком № 1 (23 дні), які належить зарахувати до страхового стажу в трьохкратному розмірі (як 69 днів); - зобов'язати відповідача зарахувати до страхового стажу як повний-неповний місяць, за умови, що сума сплачених за цей неповний місяць страхових внесків є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок; - зобов'язати відповідача нарахувати та виплачувати щомісячну недоплачену пенсії з одночасною виплатою компенсації втрати доходів, які виникли в результаті зменшення у минулих місяцях, відповідного первинним документам та Реєстру застрахованих осіб, законного коефіцієнту страхового стажу позивача; - звернути судове рішення до негайного виконання в межах виплатної суми пенсії за один місяць.

14 листопада 2018 року позивачем до суду подано заяву про забезпечення позову шляхом: - зупинення дії індивідуального акту "Рішення 24 від 12.10.2018р. про перерахунок пенсії з 11.10.2017р. у порядку ч.2 ст.27 Закону України № 1058-15" та зобов'язати відповідача припинити дії у частині щомісячного довічно виплатного розміру пенсії ОСОБА_2 9686,36грн.; - встановлення обов'язку відповідачу вчинити дії для відновлення виплати пенсії з надбавками, призначеної позивачу на підставі особистої заяви від 26.02.2018р., обчисленої згідно "Рішення 24 від 14.03.2018" у попередніх розмірах, які становлять: з 01.10.2017р. - 9198,38грн, з 01.12.2017р. - 9686,36грн., з 01.01.2018р. довічно - 9686,36грн.; - встановлення обов'язку відповідачу виконати приписи ч.4 розділу ХV Закону України № 1058-15 шляхом невідкладної доплати позивачу до попередніх розмірів протиправно стягнених щомісячних пенсійних виплат; - заборони іншим особам Пенсійного фонду України вчиняти дії, що стосуються предмету спору позивача з підстав неправомірного нарахування пенсії.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду та задовольнити його заяву.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. При цьому, позивач зазначає, що одним з мотивів оскарження ухвали суду є висновок суду про недопустимість забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб'єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі. Такий висновок, на думку апелянта, є помилковим з тих підстав, що рішенням суб'єкта владних повноважень 24 від 12.10.2018р. змінено попереднє «Рішення 424 про призначення пенсії від 14.03.2018 року. Предметом позову у справі № 1440/1776/18 є зокрема зобов'язання відповідача виправити помилки (у скасованому 12.10.2018р. відповідачем) попередньому «Рішенні 24 про призначення пенсії від 14.03.2018р. На час подачі позовної заяви у справі № 1440/1776/18, саме згідно предмету позову (Рішенні 24 про призначення пенсії від 14.03.2018р.) у 2018 році була допущена помилка (встановлені оспорювані позивачем у справі № 1440/1776/18 розміри стажу заробітку та пенсійної справи).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що Рішення відповідача 24 від 12.10.2018р., на яке посилається ОСОБА_2 відсутнє в матеріалах адміністративної справи № 1440/1776/18 та жодним чином не стосується позовних вимог, поставлених позивачем в рамках справи № 1440/1776/18.

Позовна заява ОСОБА_2 містить інший предмет спору, ніж заява про забезпечення позову. Як вбачається з матеріалів, доданих до заяви про забезпечення позову, позивач має на меті зупинити виконання рішення відповідача, що стосується розгляду іншої справи. Однак предмет розгляду даної адміністративної справи № 1440/1776/187 жодним чином не пов'язаний з рішенням відповідача 24 від 12.10.2018р., якого навіть не додано позивачем до справи чи до заяви про забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з приписів п. 5 ч. 3 ст. 151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб'єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов'язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного:

У відповідності до частини 1 статті 154 КАС України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Частинами першою, другою статті 151 КАС України встановлено, що позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Відповідно до абзацу 2 пункту 17 Постанови Пленуму ВАС України № 2 від 06.03.2008 року, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Апеляційний суд зазначає, що при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Аналогічна правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.10.2018 у справі № 826/5233/18 (адміністративне провадження № К/9901/59189/18).

Відповідно до частини 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (Mikhaylyuk and Petrov v. Ukraine, заява № 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (Poltoratskiy v. Ukraine) від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 268,315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України , суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року по справі 1440/1776/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Потапчук В.О. Шляхтицький О.І.