Справа № 686/13765/18
Суддя: Козак О. В.
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області

в складі: головуючоїсудді - ОСОБА_1,

при секретарі Слободянюк А.Ю.,

за участі: позивача ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Хмельницького справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора роти №2 УПП в Хмельницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3, Управління патрульної поліції у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

В червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до інспектора роти №2 УПП в Хмельницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3, Управління патрульної поліції у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови серії ВР №213811 від 04.06.2018 року. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що 04.06.2018 року інспектором роти №2 УПП в Хмельницькій області лейтенантом поліції ОСОБА_3 було винесено постанову серії ВР №213811 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.140 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у розмірі 300 грн.. Зі змісту постанови вбачається, що він встановив рекламну конструкцію без погодження, частина опису адміністративного правопорушення теж є нечитабельною. Вказану постанову вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Справа була розглянута на місці знаходження інформаційного щита, а не за місцезнаходженням органу, який уповноважив розглядати такі справи. Так, відповідно до ст.283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Відповідно до ст.276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Словосполучення «на місці вчинення правопорушення» та «за місцем його вчинення» - не є тотожними та мають різне цільове спрямування. Вказане вбачається з Рішення Конституційного суду України від 26.05.2015 року №5-рп/2015, в якому Конституційний Суд України також дійшов висновку, що застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосереднього на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, закріплених в ст.ст.257,268,277,278,279,280 КУпАП.

Частина третя ст.258 КУпАП передбачає, що працівник патрульної поліції може винести постанову на місці вчинення правопорушення, тобто на місці зупинки транспортного засобу. Проте, постанова не може бути винесена без розгляду адміністративної справи. Постанова щодо притягнення особи до відповідальності виноситься за результатами розгляду справи. Частина 3 ст.258 КУпАП вказує на те, що працівник патрульної поліції повинен дотримуватись вимог ст.283 КУпАП, яка зазначає, що постанова виноситься тільки за результатами розгляду справи. Однак, зміни до ст.258 КУпАП, якими надано можливість працівникам Національної поліції не складати протоколи про адміністративні правопорушення та Інструкція №1395, якою регульовано порядок оформлення адміністративних правопорушень саме у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, набрали чинності пізніше, ніж було прийняте вищевказане рішення Конституційного Суду України.

Також п.7 ст.8 Закону України «Про рекламу» говорить, що розміщення інформації про виробника товару або самого товару в місцях його реалізації, в т.ч. на елементах обладнання при оформленні місць торгівлі, а також безпосередньо на самому товарі та його упаковці, не вважається рекламою. Навпаки, згідно з ч.3 ст.17 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець зобовязаний надати споживачеві достовірну і доступну інформацію про найменування, належність та режим роботи свого підприємства.

З листів розяснень Держкомпідприємництва (від 31.05.2005 року №4186, від 09.10.2006 року №7313, від 13.11.2006 року №8137, від 28.12.2006 року №9522, від 07.06.2007 року №4089, від 05.09.2007 №6635) випливає: якщо на фасаді будівлі або на займаному субєктом господарювання приміщенні розміщена вивіска з одним лише найменуванням, це не може вважатися зовнішньою рекламою і регулюється подібна ситуація згідно п.7 ст.8 Закону України «Про рекламу». При цьому важливо, щоб така вивіска не містила закликів до придбання товару чи послуги або іншої інформації, що призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів та їх інтерес тільки в цьому випадку її розміщення не потребує отримання дозволу. Його конструкція містить лише інформацію про назву магазину «автозапчастини» та покажчик на двері входу.

В Листі Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва №6635 від 05.09.2007 року зазначено, що у випадку, коли на фасаді будівлі, яку займає субєкт господарювання та/або біля входу (вїзду) до неї розміщено інформаційну вивіску, інформація на якій не містить закликів до придбання товару чи надання послуги або іншої інформації, що призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару (послуги), така інформація не є рекламою і її розміщення не потребує одержання дозволу на розміщення обєкта зовнішньої реклами.

Пункт 7 ст.8 Закону України «Про рекламу», що дозволяє розміщення інформації про виробника товару та товар у місцях його реалізації. Відповідно, трактувати термін «місце реалізації товару» можна так широко, щоб охопити покажчик, розташований поруч з приміщенням (наприклад, на дереві біля входу). Розміщення вуличної вивіски з найменуванням, адресою, відстанню та іншими даними свідчить про фактичне місце розташування підприємства.

Тому зважаючи на викладене вважає, що розміщення вивіски з інформацією про виробника товару та/або товар у місцях реалізації даного товару, яка не містить закликів до придбання товару чи надання послуги або іншої інформації, що призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару, така інформація не є рекламою. Тобто, інформаційна конструкція з назвою магазину відповідно до законодавства України є вивіскою, а не обєктом зовнішньої реклами і тому не потрібно одержувати дозволу на розміщення вказаної інформаційної вивіски.

Пункт 32.1 ПДР України, на який посилається інспектор чітко містить перелік, що саме органами Державтоінспекції узгоджуються. Так як вказівник інформаційного характеру не є жодним з переліченого у вказаному пункті, а тому немає погоджуватись. Всупереч ст.71 КАС України, інспектором не було надано доказів, а саме викопіровку з плану дороги та де саме проходить червона лінія, а також, що інформаційна конструкція була встановлена в межах червоної лінії. В протоколі інспектор не вказав, що до нього додається фото, а тому йому зрозуміло, що фото або відео фіксація не проводились.

Таким чином, при винесенні постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності інспектором зовсім не встановлювалось чи було вчинене адміністративне правопорушення, ним порушено вимоги щодо доказовості та доведеності порушення, грубо порушено процедуру розгляду адмінпорушення, а тому його дії прямо суперечать вимогам ст.ст.8,279,280 КУпАП. Він не вчиняв жодного правопорушення, відповідач допустив велику кількість процесуальних порушень, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови, а тому позивач просить з врахуванням зменшення позовних вимог: визнати протиправною та скасувати постанову серії ВР №213811 від 04.06.2018 року.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що не вчиняв ніякого правопорушення, працівники поліції не надали доказів вчинення ним правопорушення, а розміщена конструкція біля магазину не є зовнішньою рекламою, а є вивіскою.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, суду пояснив, що позивачем була розміщена реклама в межах червоної лінії, без відповідних погоджень, а тому позовні вимоги є необґрунтованими.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, суду пояснив, що розміщений позивачем щит впливає на безпеку дорожнього руху, оскільки знаходиться безпосередньо біля проїзної частини, неподалік знаходиться пішохідний перехід, і він може відволікти увагу водіїв.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до постанови серія ВР №213811 від 04.06.2018 року, ОСОБА_2 в м.Хмельницькому по вул.Чорновола, 35/1 встановив рекламну конструкцію в межах червоної лінії вулиці без погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції, чим порушив п.п.8.12, 32.1 Правил дорожнього руху України та п.16.43 Постанови КМУ 2067-2009, внаслідок чого скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.140 КУпАП. Вказаною постановою до ОСОБА_2 застосовано адміністративне стягнення - штраф в розмірі 340грн.

Відповідно до ст.1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно з ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як на одну із підстав своїх вимог позивач посилається на те, що розгляд справи на місці вчинення правопорушення призводить до порушення прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Однак, слід зазначити наступне, згідно пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Статтею 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлені повноваження органів Національної поліції щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Так, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, в тому числі передбачені частинами першою, другою і третьою статті 140.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліціїУкраїни, поліцейськийвиносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених в т.ч. і частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцемпроживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені в т.ч. частинами першою, другою і третьою статті 140 виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення (п.п.1-2 р. III Інструкції № 1395), що відповідає положенням ст.276 КУпАП, за правилами частини 1 якої справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Відповідно до пункту 1 розділу IV Інструкції № 1395 розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення у пункті 2.4 мотивувальної частини цього рішення зазначив, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення "на місці вчинення правопорушення" і "за місцем його вчинення", які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення "за місцем його вчинення", застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальниму строєм України. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення "за місцем його вчинення", яке міститься в положенні частини першої статті 276 Кодексу, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Аналіз законодавчих норм, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, та рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015, дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення, зокрема передбачені ч.2 ст.140Кодексу України про адміністративні правопорушення, на місці вчинення таких правопорушень.

У зв'язку з чим, вказані доводи позивача, суд вважає безпідставними.

Окрім наведеного, як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач при винесенні постанови не послався на жоден доказ, який би підтверджував його припущення про вчинене ним адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.140КУпАП.

Частиною 2 ст. 140 КУпАП передбачено, що порушення визначеного законодавством порядку погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції: встановлення рекламоносіїв, технічних засобів організації дорожнього руху, проведення будь-яких робіт на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах; розроблення проектної документації на будівництво, реконструкцію і ремонт автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів та об'єктів дорожнього сервісу; здійснення пасажирських перевезень за встановленими маршрутами руху транспортних засобів загального користування тягне за собою накладення штрафу на громадян у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, громадян - суб'єктів господарської діяльності - у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 8.12 Правил дорожнього руху України передбачено, що забороняється самовільно встановлювати, знімати, пошкоджувати чи закривати дорожні знаки, технічні засоби організації дорожнього руху (втручатись у їх роботу), розташовувати плакати, афіші, рекламні носії та встановлювати пристрої, які можуть бути прийняті за знаки та інші пристрої регулювання дорожнього руху або можуть погіршити їх видимість чи ефективність, осліпити учасників дорожнього руху, відволікти їхню увагу і поставити під загрозу безпеку дорожнього руху.

Пунктом 32.1 Правил дорожнього руху України також передбачено, що з органами Національної поліції узгоджуються - розміщення в смугах відведення автомобільних доріг або червоних лініях міських вулиць і доріг та їх штучних спорудах кіосків, павільйонів, рекламоносіїв, пересувних торговельних пунктів, а також на прилеглих територіях, будинках, спорудах адміністративних приміщень підприємств, установ та організацій.

Статтею 18 Закону України «Про автомобільні дороги», передбачено, що складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування. Межі вулиці за її шириною визначаються "червоними лініями". Розташування будь-яких об'єктів, будівель, споруд або їх частин у межах "червоних ліній" вулиці не допускається.

Відповідно до п.16 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 р. № 2067, видача дозволу погоджується робочим органом з власником місця або уповноваженим ним органом (особою), а також з Укравтодором або власниками автомобільних доріг та Національною поліцією - у разі розміщення зовнішньої реклами у межах смуги відведення автомобільних доріг.

Відповідно до п.43 вказаних Правил, розташування рекламних засобів на перехрестях, біля дорожніх знаків, світлофорів, пішохідних переходів та зупинок транспорту загального користування дозволяється за погодженням з уповноваженим підрозділом Національної поліції.

Відповідно до п.2 вказаних Правил дано визначення термінів, що вживаються у даних правилах: спеціальні конструкції - тимчасові та стаціонарні рекламні засоби (світлові та несвітлові, наземні та неназемні (повітряні), плоскі та об'ємні стенди, щити, панно, транспаранти, троли, таблички, короби, механічні, динамічні, електронні табло, екрани, панелі, тумби, складні просторові конструкції, аеростати, повітряні кулі тощо), які використовуються для розміщення реклами; вивіска чи табличка - елемент на будинку, будівлі або споруді з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать такій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщений на зовнішній поверхні будинку, будівлі або споруди не вище першого поверху або на поверсі, де розташовується власне чи надане у користування особі приміщення (крім, випадків, коли субєкту господарювання належить на праві власності або користування вся будівля або споруда), біля входу у таке приміщення, який не є рекламою.

Пунктом 8 ст. 8 Закону України «Про рекламу» визначено, розміщення інформації про виробника товару та/або товар у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, у тому числі на елементах обладнання та/або оформлення місць торгівлі, а також безпосередньо на самому товарі та/або його упаковці, не вважається рекламою.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З наданих суду представником відповідача доказів (фотознімків) вбачається, що позивачем ОСОБА_2 біля входу в приміщення магазину "Запчастини" було розміщено виносну вивіску із зазначенням виду його діяльності та знаків товарів і послуг, що відповідно до п.2 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 р. № 2067 не є рекламою. Доказів на спростування доводів позивача, що позивач здійснює будь-який інший вид господарської діяльності ніж вказано у вивісці суду надано не було. Отже, відповідачами не доведено вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.140 КУпАП.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню і слід скасувати постанову серії ВР №213811 від 04.06.2018 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.140 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн.

Керуючись ст.ст.1, 9, 36, 140 ч.2, 247, 280, 283, 288, 293, 294 КУпАП, ст.ст. 9, 10, 11, 77, 79, 241-246, 286 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії серії ВР №213811 від 04.06.2018 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.140КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн..

Рішення підлягає оскарженню в апеляційному порядку шляхом подання протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги через Хмельницький міськрайонний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: