Справа № 420/5561/18
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5561/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді - Бутенко А.В., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування наказу № 192 від 08.10.2018 року та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просить суд:

- Наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 192 від 08 жовтня 2018 року про відмову АДРЕСА_1 в оформленні документів для виріїпення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати протиправним та скасувати;

- Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Бангладеш ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що прийняте рішення від № 192 від 08.10.2018 року є прийнятим із порушенням порядку розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи.

В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву (а.с. 22-29), в обґрунтування зазначено, що оскаржуване рішення винесено на підставі діючого законодавства, а тому є правомірним.

11.12.2018 року від представника Позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник Позивача наполягає на задоволенні позовних вимог (а.с. 98-100).

Позивач та його представник в судове засідання не з'явились. 16.01.2019 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі Позивача та його представника (а.с. 107).

Представник Відповідача, в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином (а.с. 106). 16.01.2019 року надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника (а.с. 108).

Таким чином, згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, розгляд справи проведено у порядку письмового провадження.

В силу частини 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Інших заяв та клопотань до суду по суті справи не надходило.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, ст. 5, п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, 23.10.2018 року громадянин Бангладеш ОСОБА_1 отримав повідомлення № 5/1-719 від 08 жовтня 2018 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 192 від 08.10.2018 року.

Не погоджуючись з рішенням ГУ ДМС України в Одеській області, Позивач оскаржив його у судовому порядку.

В своєму адміністративному позові позивач посилається на те, що його історія переслідування є обґрунтованою та повинна бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту. Окрім того, пояснення містять вагомі аргументи на користь прийняття позитивного рішення.

Відповідачем зазначено, що було проведено аналіз наданої Позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи під час проживання в країні громадянської належності, або перебуваючи поза її межами, заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Судом встановлено, що Позивач вибув з Бангладеш повітряним шляхом, авіарейсом Дакка-Дубаї-Москва. На території м. Москва (РФ) позивач навчався у Московському геолого розвідницькому університету 7 місяців, після чого вибув нелегально до України. Кордон перетнув поза пунктом пропуску. Місце та час перетину кордону невідомі. Приблизно в січні 2018 року позивач був затриманий на території України та розміщений до Волинського ПТПІ де перебував до 13.07.2018 року.

01.10.2018 позивач звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви, на підставі наказу Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області № 192 від 08.10.2018 року, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає оскаржуване рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 192 від 08.10.2018 року правомірним та таким, що скасуванню не підлягає, а позовні вимоги Позивача не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 зазначено, що судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом узгоджується з постановою Верховного Суду по справі К/9901/2164/17 (820/1502/17) від 14.03.2018, якою касаційну скаргу ДМС було задоволено, а рішення першої та апеляційної інстанції - скасовано.

В зазначеній постанові суд касаційної інстанції приймає до уваги доводи про те, що значна ~ тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Щодо причин звернення за міжнародним захистом позивач повідомив, що був вимушений залишити Батьківщину у зв'язку з отриманням погроз на свою адресу від рідного дядьки, через розділення спадщини.

За результатами розгляду матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що він не переслідувався в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п.1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, під час звернення за міжнародним захистом позивач не навів інформації, яка б вказувала на можливість його особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства або віросповідання під час проживання в країні громадянської належності (арк. 3 співбесіди від 02.10.2018). Також, він не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами (арк. 3 співбесіди від 02.10.2018). Також, аналізом проведених із позивачем анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв'язку із ймовірною загрозою переслідувань за вищевказаними ознаками.

Додатково, за матеріалами особової справи позивача спостерігається, що він із зволіканнями звернувся до територіального підрозділу ДМС, не бажав звертатись за захистом під час знаходження в ПТПІ, що ставить під сумнів реальність загрози його життю та вказує на те, що вказане звернення до територіального підрозділу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту було обумовлене лише потребою у легалізації перебування на території України.

Крім того, позивач підтвердив, що причиною його звернення із заявою до територіального підрозділу ДМС є отримання відповідних документів для легального перебування на території України (арк. 3 співбесіди від 08.10.2018, а.с. 66).

Відповідно до наявних матеріалів особової справи з урахуванням проведених співбесід було встановлено, що виїзд за межі країни громадянської належності позивача був пов'язаний не з небезпекою в країні громадянської належності, а з бажанням легалізувати власне перебування в Україні.

За результатами аналізу клопотання позивача було встановлено, що його історія переслідування є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку:

- реальна спроба обґрунтувати заяву;

- надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

- правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

- заявник заслуговує на довіру.

Стосовно обґрунтування причини, за якої позивач не може повернутися до країни походження, він систематично надавав різну суперечливу інформацію, що істотно зменшує рівень довіри до клопотання в цілому. Зокрема, на необґрунтованість клопотання позивача в контексті набуття міжнародного захисту в Україні вказує побоювання позивача стати жертвою переслідувань з боку дядька, який можуть погрожувати його життю та безпеці.

Так, позивач надавав різні відомості під час анкетування та співбесіди без належного обґрунтування.

За матеріалами особової справи позивача спостерігаються суттєві розбіжності в його твердженнях, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до клопотання позивача. Так, наприклад:

- відповідно до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. 1 заяви від 01.10.2018), позивач зазначив, що після смерті рідного дядьки у родині розпочався конфлікт стосовно розділення спадщини. Під час анкетування (арк. 4, від 02.10.2018), позивач зазначає, що конфлікт у родині розпочався після смерті рідного батька, що погрози він отримував саме від рідного дядьки.

- відповідно до протоколу співбесіди (арк.5, від 09.10.2018) позивач зазначив, що його матір проживає у Бангладеш з рідним братом позивача. В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. 1, від 01.10.2018) позивач вказав, що є єдиним сином у родині.

- під час написання заяви (арк. 2, від 01.10.2018) позивач вказав, що його рідний дядько найняв осіб для того щоб вбити позивача. Під час протоколу співбесіди (арк.5, від 08.10.2018) позивач зазначив, що особисто не отримував жодних погроз на свою адресу під час проживання в Бангладеш.

- під час анкетування (арк.З, від 02.10.2018) позивач зазначив, що його батько помер у зв'язку з хворобою серця. Під час протоколу співбесіди (арк.5, від 09.10.2018) позивач зазначає, що його батька вбили. Під час написання заяви (арк.1, від 01.10.2018) позивач вказав, що помер не батько, а рідний дядько позивача.

- під час анкетування (арк.5, від 02.10.2018) позивач вказав, що виїзд з Бангладеш стався у зв'язку з отриманням погроз з боку дядька, через розподіл спадщини. Під час протоколу співбесіди (арк. 2-3, від 08.10.2018) позивач вказав, що намагався виїхати з Бангладеш до країн ЄС у пошуках роботи, у зв'язку із скрутним фінансовим становищем.

- під час написання заяви від 01.10.2018 позивач приховав той факт, що він був затриманий на території України та розміщений до Волинського ПТПІ на 6 місяців. За весь час перебування на території РФ (7 місяців) та в Волинському ПТПІ (6 місяців) позивач не звернувся за захистом, що свідчить про відсутність у особи обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд зазначає, що позивачем не була належним чином обґрунтована ймовірна небезпека у зв'язку з обставиною його відносин з дядьком в разі його повернення на Батьківщину.

Також, відповідно до проаналізованої інформації по країні громадянської належності, не підтверджується можливість переслідування заявника.

Як спостерігається з заяви та матеріалів особової справи, позивач ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, залежності до певної соціальної групи або наявності певних політичних переконань.

Крім того, під час проведення співбесіди позивач зазначив, що до нього не можуть бути застосовані смертна кара, тортури, нелюдське або таке, що принижує людську гідність поводження або покарання у випадку повернення до країни громадянської належності (арк. 9 співбесіди від 10.08.2018), що вказує на відсутність ознак для надання особі додаткового захисту в Україні.

Крім цього, за матеріалами особової справи позивача відсутня інформація щодо застосування по відношенню до нього свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження чи покарання з боку державних або недержавних агентів переслідування.

Судом встановлено, що звернення до територіального підрозділу ДМС обумовлене лише потребою у легалізації перебування на території України, що позивач неодноразово підтверджував під час проведення співбесід (арк. 5 співбесіди від 10.08.2018).

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі шукача захисту в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов, судом встановлено не було.

Таким чином, враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що звернення позивача до територіального підрозділу ДМС обумовлене не потребою в міжнародному захисті, а бажанням легалізувати власне перебування на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані, документально не підтверджені, отже не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування наказу № 192 від 08.10.2018 року та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бутенко А.В.

.