Справа № 826/10718/15
Суддя: Кравчук В.М.
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа №826/10718/15

адміністративне провадження №К/9901/3601/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Кравчука В.М.,

суддів Анцупової Т.О., Стародуба О.П.,-

розглянув у письмовому провадженні

касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк»

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.09.2015 (суддя Огурцов О.П.) та

ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015 (колегія у складі суддів Губської Л.В., Ісаєнко Ю.А., Оксененка О.М.) у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк»

до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» Славінського Валерія Івановича

про зобов`язання вчинити дії.

І. РУХ СПРАВИ

1. ПАТ «Діамантбанк» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ "ЗЛАТОБАНК" Славінського В.І. (далі - відповідач), в якому просило зобов'язати надати йому погодження на звернення стягнення на заставлене майно (майнові права) відповідно до умов договору застави майнових прав №130215/1-Z від 13.02.2015 на суму 87900986,30 грн.

2. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.09.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015, у задоволенні позову відмовлено повністю.

3. Позивач подав на зазначені рішення судів касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та змінити постанову суду першої інстанції, виключивши з її мотивувальної частини абзаци наступного змісту:

«Водночас, з матеріалів справи вбачається, що договір застави майнових прав №130215/1-Z від 13.02.2015 містить підписи сторін та печатку лише ПАТ «Діамантбанк», в той же час печатка АТ "Златобанк" відсутня.

Таким чином, судом було встановлено, що при укладенні даного договору сторонами не була дотримана письмова форма правочину, а саме не скріплення його печатками.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, враховуючи, що відповідач заперечує проти вчинення ПАТ "Златобанк" договору застави майнових прав № 130215/1-Z від 13.02.2015, та, як наслідок, стверджує про відсутність договірних зобов'язань за даним договором, позивач зобов'язаний в судовому порядку підтвердити своє право вимоги за спірним договором, проте в матеріалах справи відсутнє таке рішення суду.

Таким чином, суд встановив, що позовна вимога щодо зобов'язання відповідача надати позивачу погодження на звернення стягнення на предмет застави за Договором застави майнових прав № 130215/1-2 від 13.02.2015 є передчасною та не підлягає задоволенню.»

Натомість просить викласти мотивувальну частину з обґрунтуванням підстав у відмові в позові тим, що ч.3 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, що діє з 12.08.2015) вже не містить обов'язку отримувати згоду Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на звернення стягнення на заставне майно.

4. Ухвалою від 28.12.2015 Вищий адміністративний суд України відкрив касаційне провадження. У зв'язку з його ліквідацією справу передано для розгляду Верховному Суду (далі - Суд).

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

5. 24.10.2013 позивач уклав із АТ "Златобанк" (далі - банк) генеральний договір №56/55 про загальні умови і порядок проведення міжбанківських операцій.

6. 13.02.2015 цей банк, як заставодержатель, уклав з позивачем, як заставодавцем, договір застави майнових прав №130215/1-Z.

7. 13.02.2015 Правління НБУ прийняло постанову №105 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Златобанк" до категорії неплатоспроможних», а виконавча дирекція Фонду - рішення №30 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ "Златобанк", згідно з яким з 14.02.2015 запровадила тимчасову адміністрацію та призначила уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у АТ "Златобанк" Славінського Валерія Івановича.

8. Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці з 14.02.2015 до 13.05.2015 включно.

9. Відповідно до постанови Правління НБУ від 12.05.2015 №310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Златобанк" виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 13.05.2015 №99, згідно з яким розпочала процедуру ліквідації банку та призначила уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку Славінського В.І. строком на 1 рік з 18 год. 00 хв. 13.05.2015 до 12.05.2016 включно.

10. 19.05.2015 позивач звернувся до відповідача з листом, в якому просив надати йому погодження звернути стягнення на заставлене майно (майнові права) відповідно до умов зазначеного вище договору застави майнових прав: на грошові кошти, надані банком в кредит позивачу згідно з кредитним договором від 13.02.2015 (згідно з підтвердженнями системи S.W.I.F.Т. у форматі МТ 320 №48014 та №ММ45389LG від 13.02.2015) у загальній сумі 87900986,30 грн.

11. Відповідач листом від 10.06.2015 №1417 відмовив позивачу в такому погодженні у зв'язку з відсутністю в його розпорядженні оригіналу зазначеного договору.

12. З цих підстав позивач звернувся з позовом до суду.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

13. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що банк у порушення умов кредитного договору №1 не виконав зобов'язання з повернення позивачу фактично отриманих кредитних коштів у сумі 6000066,67 дол.США.

14. Тому вважає, що відповідно до договору, укладеного на забезпечення такого кредиту, позивач, як заставодержатель, має право звернути стягнення на предмет застави - грошові кошти, отримані ним у кредит згідно з договором №2.

15. Оскільки банк перебуває на стадії ліквідації, позивач вважає, що має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження, на що відповідач повинен надати погодження.

16. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог з тієї підстави, що договір позивача з банком про заставу майнових прав не скріплений печаткою банку, а отже не набув чинності та не виникли права і обов'язки його сторін.

ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

17. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з правомірності дій відповідача.

18. Проаналізувавши ч.2 ст.207, ст.215, ч.1 ст.638, ч.2 ст.639 Цивільного кодексу України ст.52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон №4452-VI), оцінивши умови наданих договорів позивача з банком, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є передчасними та не підлягають задоволенню.

19. Зокрема, суд встановив, що при укладенні договору застави майнових прав сторонами не була дотримана письмова форма правочину, оскільки відсутнє скріплення печаткою банку.

20. Тому у зв'язку з відсутністю відповідного рішення суду позивач не підтвердив своє право вимоги за спірним договором.

21. З цими висновками погодився суд апеляційної інстанції, застосувавши до спірних відносин ті самі норми матеріального права та залишаючи рішення суду без змін.

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

22. Позивач у касаційній скарзі посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та змінити мотивувальну частину постанови суду першої інстанції з наступних підстав.

23. Стверджує, що суди вийшли за межі предмету судового розгляду та дійшли хибного висновку про недотримання сторонами умов договору.

24. Також помилково віднесли договір застави до Генерального договору, оскільки внаслідок укладення договору застави не вносилися будь-які зміни чи доповнення до Генерального договору. Не врахували, що договір забезпечення є окремим правочином.

25. Натомість суди навів у мотивувальній частині рішення обставини щодо правомірності укладення договору, які можуть бути встановлені тільки у господарському процесі. Тому суд першої інстанції вийшов за межі завдань адміністративного суду.

26. Стверджує, що просив вирішили спір виключно щодо владних повноважень відповідача, передбачених ч.3 ст.52 Закону №4452-VI. Суди правильно вирішили спір, однак мотиви судового рішення підлягають зміні.

27. Відзиву на касаційну скаргу до Суду не надходило.

VІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

28. Верховний Суд, перевіривши та оцінивши доводи касаційної скарги, дотримуючись меж касаційного перегляду, визначених ст.341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), врахував наступне.

29. Згідно з ч.1 ст.351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

30. Основні доводи касаційної скарги відповідають обґрунтуванням позовних вимог, що були оцінені судами попередніх інстанцій.

31. Однак, вирішуючи спір, суди не звернули увагу, що він не є публічно-правовим. Велика Палата Верховного Суду у подібній категорії справ звертала увагу, що функції Фонду та його уповноваженої особи у відповідному банку можуть мати публічно-правовий (владний) характер або приватно-правовий (управління внутрішньою діяльністю банку).

32. У постанові у справі №826/21368/15 вона зазначила, що відповідно до частини першої статті 52 зазначеного Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів.

33. Аналіз наведених норм свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і такі, що не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.

Зазначене дає підстави стверджувати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а заявлені Товариством вимоги випливають із зобов'язань Банку за укладеними між ними договорами, уповноважена особа Фонду та Фонд у цьому випадку діють як представники сторони договірних відносин.

34. Крім того, у постанові від 06.06.2018 (справа № 813/2776/16) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

35. Відповідно до п. 8 ч. 4 ст. 26 Закону № 4452-VI Фонд не відшкодовує кошти за вкладом у банку, якщо такий вклад використовується вкладником як засіб забезпечення виконання іншого зобов'язання перед цим банком, у повному обсязі вкладу до дня виконання зобов'язань.

36. Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

37. Відповідно до ст.1 Закону України «Про заставу» та ст.572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем), забезпеченого заставою зобов'язання, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

38. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

39. Отже, звернення стягнення на предмет застави є правом, а не обов'язком заставодержателя. Тобто в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, він має право самостійно обирати спосіб задоволення своїх вимог, вимагати від боржника виконання відповідних зобов'язань або ж звернути стягнення на предмет застави.

40. Зазначене дає підстави стверджувати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини виникли у зв'язку із наявністю у позивача зобов'язань за кредитним договором, уповноважена особа Фонду в цьому випадку діє як орган управління банком, який здійснює заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та грошових коштів.

41. Отже спір у цій справі є господарсько-правовим і суди допустили порушення норм процесуального права в частині правил юрисдикції, у зв'язку з цим їх рішення відповідно до ст.354 КАС України підлягають скасуванню із закриттям провадження.

42. Врахувавши викладене вище Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 341, 343-356 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу ПАТ «Діамантбанк» задовольнити частково.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.09.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015 скасувати. Провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В.М. Кравчук

Суддя О.П. Стародуб

Суддя Т.О. Анцупова