Справа № 462/7914/18
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№462/7914/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, Яновської О.М. про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, Яновської О.М., в якому просить суд:

- визнати протиправною дії/бездіяльність начальника Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради Яновської О.М. з позбавлення ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям;

- зобов'язати начальника Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради Яновську О.М. призначити державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям представнику сім'ї ОСОБА_1;

- стягнути з начальника Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради Яновської О.М. моральну шкоду у розмірі 510 мінімальних заробітних плат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є законним опікуном дитини з інвалідністю, має важке фінансове становище, тому звернулася до відповідача із заявою про відновлення виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям. Вказує, що даний вид соціальної допомоги надавався її сім'ї до вересня 2018 року. Проте, за необґрунтованими вимогами надати позивачу додаткові документи, відповідач не поновлював виплату державної соціальної допомоги з 10 вересня 2018 року до 2 жовтня 2018 року, всупереч вимогам законодавства, оскільки поновлення виплати здійснюється протягом 10 днів. Позивач зазначила, що її чоловікові ОСОБА_3 27 вересня 2018 року було наручно вручено витяг з протоколу № 20 від 27.09.2018, відповідно до якого ОСОБА_3 відмовлено у призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям. Такого ж змісту рішення викладене у витязі з протоколу № 24 від 21.11.2018. Однак, на переконання позивача, дії відповідача, що відмови у призначенні позивачу та її сім'ї державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям порушують її конституційні права, позбавляють права на достойний рівень життя, оскільки вказаним рішення відповідач позбавив позивача та її сім'ю єдиного доходу. Вказує, що рішення без належного обґрунтування є незаконним, тому підлягає скасуванню. Просить суд стягнути з начальника Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради Яновської О.М. моральну шкоду у розмірі 510 мінімальних заробітних плат.

Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заперечення мотивує тим, що 10 вересня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до відповідача із заявою про призначення йому соціальної допомоги та декларацією про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям (надалі - декларація). Згідно з декларацією, доходи у ОСОБА_3 відсутні, а ОСОБА_1 не працює та отримує у Залізничному відділі соціального захисту державну соціальну допомогу з надбавкою на догляд на дитину з інвалідністю ОСОБА_5 відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю». Вказує, що 27 вересня 2018 року відбулося засідання комісії, в якому слухали заяву гр. ОСОБА_3 від 10.09.2018 про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям з 01.09.2018. За результатами розгляду заяви ОСОБА_3 було вирішено комісією відмовити останньому у призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям відповідно до п. 10 Порядку. Відповідач стверджує, що ОСОБА_3 під час подання заяв про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям від 01.09.2017 та від 15.03.2018 було ознайомлено з умовами та порядком взяття участі у пілотному проекті «Рука допомоги». Зазначив, що рішення про відмову у призначенні державної соціальної допомоги як малозабезпеченим сім'ям відповідно до заяви про призначення соціальної допомоги від 10.09.2018 приймалось не Залізничним відділом соціального захисту, а комісією, що є при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради. З огляду на викладене, відповідач просив суд, відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 162 КАС України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Частинами 5 та 6 ст. 162 КАС України встановлено, що відзив повинен містити:

заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується із посиланням на відповідні докази та норми права;

перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання.

Відповідно до ч 1 ст. 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.

У цій справі позивачем є ОСОБА_1, яка просить суд визнати протиправною дії/бездіяльність начальника Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради Яновської О.М. з позбавлення ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям.

Однак, відзив відповідача стосується не ОСОБА_1, а ОСОБА_4, який не є стороною у справі.

З огляду на викладене, відзив відповідача не містить ні заперечень щодо наведених позивачем обставин, ні доказів та норм права з якими відповідач не погоджується, як і не містить перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, оскільки усі заперечення побудовані на зверненні та розгляді заяви ОСОБА_4, який не є стороною у справі.

Отже, наведені відповідачем обставини у відзиві на позов не є предметом дослідження у даній справі та не стосуються позову ОСОБА_1.

Як наслідок, відзив відповідача не приймається судом до уваги, як такий, що не стосується предмету спору у даних правовідносинах.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року було прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні).

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, підтвердженням чого є наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Суд всебічно і повно з'ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив наступне.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є законним представником (опікуном) дитини з інвалідністю, що підтверджується посвідченням серії ААГ № 041642 від 11.2016 року.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії довідки про надання державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям, ОСОБА_3 було призначено соціальну допомогу з 01.03.2018 по 31.08.2018.

27 вересня 2018 року ОСОБА_3 було наручно вручено витяг з протоколу № 20 від 27.09.2018, відповідно до якого ОСОБА_3 було відмовлено у призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям.

У зв'язку із припиненням виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям, сім'ї позивача, 5 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради із заявою встановленого зразка про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям.

Суд, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2018 року про відкриття провадження у справі, витребував від Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради належним чином завірену копію рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям та документів, що стали підставою для прийняття такого рішення. Витребуванні документи сторони повинні були надати до розгляду справи по суті.

Проте, до розгляду справи по суті, зокрема 25 січня 2018 року Залізничний відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради не надав суду належним чином завірену копію рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям, як і документів, що стали підставою для прийняття такого рішення

Позивач не погоджується із такими діями, зокрема бездіяльністю відповідача щодо позбавлення ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям, тому звернувся з даним позовом до суду.

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні положення нормативно-правових актів, та робить висновки по суті спору.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційні гарантії прав громадян на соціальний захист - забезпечення рівня життя не нижчого від прожиткового мінімуму шляхом надання грошової допомоги найменш соціально захищеним сім'ям визначений Законом України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям " №1768-ІІІ (далі - Закон №1768).

Умови призначення і виплати малозабезпеченим сім'ям державної соціальної допомоги визначено Порядком призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям, затвердженого Постановою КМ України від 24.02.2003 року № 250 (далі - Порядок № 250).

Частиною 1 статті 1 Закону № 1768 визначено, що державна соціальна допомога малозабезпеченим сім'ям (далі - державна соціальна допомога) це - щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім'ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім'ї.

Відповідно до статті 4, 6 Закону № 1768, заява про надання державної соціальної допомоги подається уповноваженим представником сім'ї до місцевої державної адміністрації або до виконавчого комітету сільської, селищної ради. Виконавчий комітет сільської, селищної ради передає заяву про надання державної соціальної допомоги до місцевої державної адміністрації.

Державна соціальна допомога призначається на шість місяців.

Статтею 7 Закону № 1768 визначено вичерпний перелік підстав з яких державна соціальна допомога не призначається.

Відповідно до частини 1 статті 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Згідно з пунктом 9 Порядку № 250 рішення про призначення соціальної допомоги або про відмову в її наданні приймається органом соціального захисту населення протягом десяти календарних днів. У разі прийняття рішення про відмову в наданні соціальної допомоги орган соціального захисту населення письмово повідомляє про це уповноваженого представника сім'ї із зазначенням підстав відмови та порядку оскарження рішення.

Суд встановив, що 27 вересня 2018 року ОСОБА_3 було наручно вручено витяг з протоколу № 20 від 27.09.2018, відповідно до якого ОСОБА_3 було відмовлено у призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям.

Зокрема, вказанні обставини зумовили звернення ОСОБА_1 5 жовтня 2018 року до Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради із заявою встановленого зразка про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям.

Вказана заява була зареєстрована у Залізничному відділі соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради 5 жовтня 2018 року за вх. № , що підтверджується відтиском штампу.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, станом на час розгляду справи, відповідач, як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність його бездіяльності щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 5 жовтня 2018 року про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям.

На вимогу суду відповідачем не було представлено належним завірену копію рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви позивача по суті.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та підлягає застосуванню національними судами при розгляді справ.

В своїй судовій практиці Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Крім того, Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи 77 (31) від 28.09.1977 урядам держав-членів рекомендовано керуватися у своєму праві й адміністративній практиці принципами, які наводяться у додатку до цієї резолюції.

Ці принципи застосовуються для захисту осіб, як фізичних, так і юридичних, в адміністративних процедурах відносно будь-яких індивідуальних заходів або рішень, які були прийняті в ході здійснення публічної влади і які за своїм характером безпосередньо впливають на їхні права, свободи або інтереси (адміністративні акти).

В ході реалізації цих принципів слід ураховувати належним чином вимоги щодо належного та ефективного управління, а також інтереси третіх сторін та основні публічні інтереси. У випадках, коли вимоги зумовлюють необхідність внесення змін або вилучення одного чи більше принципів у конкретних випадках або в специфічних сферах публічної адміністрації, слід докласти всіх можливих зусиль, відповідно до фундаментальних цілей цієї резолюції, для досягнення якомога вищого ступеня справедливості.

Такими принципами, згідно з Додатком до Резолюції, зокрема, є:

- право бути вислуханим, що означає, що щодо будь-якого адміністративного акта, який за своїм характером може несприятливо впливати на права, свободи або інтереси особи, така особа може пред'явити факти й аргументи та, у відповідних випадках, докази, що будуть ураховані адміністративним органом;

- виклад мотивів, що означає, що якщо адміністративний акт є таким, що за своїм характером несприятливо впливає на права, свободи або інтереси особи, така особа отримує інформацію про мотиви, на яких він ґрунтується. Інформація про мотиви зазначається в акті або передається відповідній особі, за її запитом, у письмовій формі протягом розумного строку.

Проте, всупереч наведеному, відповідач відмовив члену сім'ї позивача ОСОБА_3 у призначені державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям (витяг з протоколу № 20 від 27.09.2018) з підстав визначених у п. 10 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям.

Так, відповідно до п. 10 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям, державна соціальна допомога малозабезпеченим сім'ям не призначається у разі, коли: працездатні члени малозабезпеченої сім'ї не працюють, не служать, не вбачається за денною формою навчання у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної) та вищої освіти протягом трьох місяців, що передують місяцю звернення за призначенням державної соціальної допомоги (крім осіб, які в установленому порядку визнані безробітними та за інформацією центрів зайнятості не порушують законодавство про зайнятість щодо сприяння своєму працевлаштуванню; осіб, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку або за дітьми, які потребують догляду протягом часу, визначеного у медичному висновку лікарсько-консультативної комісії, але не більше ніж до досягнення ними шестирічного віку; осіб, які доглядають за особами з інвалідністю І групи або дітьми з інвалідністю віком до 18 років, за особами з інвалідністю II групи внаслідок психічного розладу, а також за особами, які досягли 80-річного віку; фізичних осіб, які надають соціальні послуги).

Таким чином, з наведеного слідує, що п. 10 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям містить перелік умов та осіб, яким державна соціальна допомога, як малозабезпеченим сім'ям не призначається.

Втім, встановити із витягу з протоколу № 20 від 27.09.2018 чому та з яких саме підстав відмовлено ОСОБА_3 у призначені державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям неможливо.

Як і не надано та не доведено відповідачем, що останнім розглядалася заява та приймалося рішення по суті за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 05.10.2018, що свідчить про не прозорість та не ясність дій відповідача відносно ОСОБА_1 та її сім'ї.

На переконання суду, дії відповідача стосовно прийняття рішення щодо члена сім'ї позивача ОСОБА_3 про відмову у призначені державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям, в якому не наведені мотиви його ухвалення та не зазначені підстави з яких саме підстав ОСОБА_3 та його сім'я підпадають під категорію осіб, яким така допомога не призначається, за наявності бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви позивача по суті, свідчить про порушення відповідачем як принципу належного урядування, так і принципів, закріплених в Резолюції Комітету Міністрів Ради Європи 77 (31) від 28.09.1977 року, зокрема про непрозорість та непередбачуваність дій відповідача.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд також застосовує положення Конституції України, згідно яких в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 3 Конституції України).

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Одержання соціальної державної допомоги і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання такої допомоги.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до частин 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства перш за все є справедливе вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що необхідним та достатнім способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо розгляду заяви позивача по суті (що полягає у ненадані позивачу даного виду допомоги чи вмотивовану відмову у наданні даного виду допомоги) та зобов'язання відповідача повторно розглянути по суті заяву позивача про надання державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям.

З огляду на викладене, та з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість вимог позивача.

Що стосується позовної вимоги позивача про стягнення з начальника Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради Яновської О.М. моральної шкоди у розмірі 510 мінімальних заробітних плат на користь позивача, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зі змісту цієї норми випливає, що основною умовою такого розгляду є те, що моральна шкода повинна бути заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин.

Частиною 1 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Проте, позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв'язку між діями відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді душевних страждань, психологічних переживань, тощо).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 813/5138/13-а.

Окрім того, суд наголошує, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Однак, позивачем не надано жодних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, завдання шкоди її здоров'ю, чи завдання їй інших втрат немайнового характеру з яких суд при обрахуванні розміру компенсації міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, матеріальні витрати, понесені позивачем.

Такого ж змісту позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.02.2018 у справі № 822/1178/16.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою.

Підстави для застосування статті 139 КАС України - у суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Залізничного відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 05.10.2018 про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям.

Зобов'язати Залізничний відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.10.2018 про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям.

В решті позовних вимог - відмовити.

Позивач - ОСОБА_1 (АДРЕСА_1).

Відповідач - Залізничний відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, Яновська Оксана Михайлівна (79021, м. Львів, вул. Виговського, 34).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.М. Брильовський