Справа № 803/2460/14
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 січня 2019 року

Київ

справа №803/2460/14

касаційне провадження №К/9901/1111/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Юрченко В.П.

розглянув матеріали касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2018 у справі №803/2460/14 за позовом ОСОБА_2 до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 у грудні 2014 року звернулася до суду з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», у якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23.06.2014 №, яким збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 58118,39грн. за основним платежем та 14 699,60грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16.08.2018 адміністративний позов задоволено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2018 рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16.08.2018 скасовано та прийнято нове рішення, яким адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області форми «Р» від 23.06.2014 № 03 в частині, а саме на суму за основним платежем - 17 511,62 грн. та за штрафними санкціями на суму - 4 547,91 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_2 02.01.2019 звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, у якій просила скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2018, залишити в силі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16.08.2018.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує на неповне з'ясування судом апеляційної інстанції обставин справи.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (див. згадане вище рішення у справі ««Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», п. 45; згадане вище рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», п. 37; та «Козліца проти Хорватії»(Kozlica v. Croatia), № 29182/03, п. 32, від 2 листопада 2006 року; див. також «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia), № 18499/08, п. 29, від 7 липня 2015 року). 83.

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (див. згадане вище рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», п. 36; згадане вище рішення у справі «Козліца проти Хорватії», п. 33; згадане вище рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», п. 34, «Добріч проти Сербії» (Dobriж «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA) - РІШЕННЯ 35 v. Serbia), №№ 2611/07 та 15276/07, п. 54, від 21 червня 2011 року; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanoviж v. Serbia), 32299/08, п. 48, від 2 жовтня 2012 року). 84.

При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв'язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», п. 54).

Отже, за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до пункту 6 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Станом на 01.01.2019 прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 1 921 гривень (стаття 7 Закону України від 23.11.2018 №2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік»).

З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що предметом позову у справі №803/2460/14 є вимога про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.06.2014 №, яким збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 58 118,39 грн. за основним платежем та 14 699,60 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Верховним Судом установлено, що сума оспорюваного у даній справі рішеня суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що дає підстави дійти висновку про віднесення цієї справи до категорії справ незначної складності.

У межах спірних правовідносин судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в ході проведення перевірки було встановлено, що згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Міністерства доходів і зборів України про суми виплачених доходів, громадянка ОСОБА_2 в 4 кварталі 2012 року отримала дохід як додаткове благо у сумі 343135,25 грн. від ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», згідно відомостей, наданих вказаним товариством по громадянці ОСОБА_2 було прийнято рішення про анулювання (прощення) боргу згідно листа від 03.01.2014 року №24 на вказану суму, тому податковим органом зроблено висновок про порушення позивачем вимог підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, статті 179 Податкового кодексу України, в результаті чого підлягає донарахуванню податок на доходи фізичних осіб за 2012 рік у сумі 58 118, 39 грн. Тобто, підставою для збільшення позивачу суми грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, стало недекларування позивачем у 2013 році сум, отриманих як додаткове благо у розмірі 343 135,25 грн. за 4 квартал 2012 року і, відповідно, неперерахування до державного бюджету податку на доходи фізичних осіб у сумі 58 118,39 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» документів вбачається, що ініціатива щодо прощення боргу не була односторонньою - з боку кредитора, а мало місце укладення двостороннього правочину за взаємною згодою сторін і, відповідно, повідомлення кредитором платника податків рекомендованим листом після прощення (анулювання) боргу не було здійснене і не мало бути здійснене, зважаючи на характер поведінки сторін при укладенні і виконанні двостороннього цивільно-правового договору. На момент виникнення у позивача обов'язку щодо сплати податку на доходи фізичних осіб у зв'язку з отриманням додаткового блага у вигляді суми анульованого боргу за кредитним договором, Податковий кодекс не розмежовував сум, з яких необхідно сплачувати податок, на суму тіла кредиту та відсотків, а передбачав оподаткування всієї суми заборгованості боржника перед кредитором, а тому відповідачем було нараховано ОСОБА_2 податок з усієї суми прощеного боргу. Разом з тим, зважаючи на те, що при розгляді справи не знайшли підтвердження обставини щодо анулювання (прощення) суми боргу платника податку кредитором за його самостійним рішенням та щодо повідомлення кредитором боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення про анулювання боргу, суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено відповідачем всупереч вимог чинного на момент виникнення спірних правовідносин закону.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове, яким адміністративний позов задоволено частково, суд апеляційної інстанції виходив з того, що виходячи з положень пункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, обов'язок щодо самостійної сплати податку з доходу у вигляді суми боргу, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, отриманого як додаткове благо, виникає у платника податку за наявності таких умов: анулювання (прощення) суми боргу платника податку кредитором за його самостійним рішенням; повідомлення платника податку про анулювання (прощення) боргу; включення кредитором суми анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податку, за підсумками звітного періоду. При цьому, визначення розміру додаткового блага у вигляді суми прощеного тіла кредиту є обов'язковою обставиною, яка підлягає встановленню у цій категорії справ. На виконання вимог суду апеляційної інстанції контролюючим органом надані пояснення із розрахунком визначення суми податку з доходів фізичних осіб. Відповідно до цього розрахунку, позивач не включила до загального річного оподатковуваного доходу суму доходу у вигляді додаткового блага анульованого (прощеного) боргу, без врахування суми прощених відсотків в розмірі 240 125,71 грн., сума не перерахованого податку на доходи фізичних осіб становить 40606,77 грн., сума штрафних санкцій становить 10151,69 грн. Відтак, з врахуванням того, що Банком було дотримано всіх вимог податкового законодавства при анулюванні (прощенні) боргу, а також те, що позивач була проінформована належним чином про те, що Банк здійснив анулювання боргу та про необхідність відображення суми прощеного боргу у річній податковій декларації, позивач відповідно до вимог абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України повинна була самостійно сплатити податок з таких доходів та відобразити їх у річній податковій декларації. Разом з цим, оскільки податковим органом при визначенні позивачу грошового зобов'язання було враховано суму доходу у вигляді додаткового блага у розмірі 343 135,25 грн., у т.ч., нарахованих банком відсотків на суму 240 125,71 грн., в той час, як оподаткуванню підлягає лише прощене тіло кредиту, податкове повідомлення-рішення в частині грошового зобов'язання за основним платежем - 17 511,62 грн. та за штрафними санкціями на суму - 4 547,91 грн.підлягає скасуванню.

Скаржник у касаційній скарзі не наводить обґрунтованих доводів, які б спростовували правильність висновку суду апеляційної інстанції.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи та застосування законодавства на час спірних правовідносин, а також значення справи для сторін та суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Випадків, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, не вбачається. У касаційній скарзі таких застережень не міститься.

Отже, постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2018, ухвалена за результатами апеляційного перегляду рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16.08.2018 у справі щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини п'ятої статті 328, пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В :

1. Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2018 у справі №803/2460/14за позовом ОСОБА_2 до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

2. Направити копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.П.Юрченко