Справа № 640/1018/19
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

24 січня 2019 року м. Київ № 640/1018/19

Cуддя Окружного адміністративного суду міста Києва Арсірій Р.О., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

за позовом ОСОБА_1

до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України

про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Держави Україна, в особі Кабінету міністрів України, в якому просить також суд:

визнати дії відповідача протиправними - злочином, у відповідності ст.ст. 1, 2, 11, 24, 26, 27, 28, 33, 67, 120, 175, 185, 190, 356, 364, 366, 367, 382 Кримінального кодексу України;

Щодо викладених ОСОБА_1 позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об'єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

Зі змісту прохальної частини позову видно, що ОСОБА_1 в п. 9 заявлено вимогу, яка, по суті, має розглядатися в рамках кримінального провадження, зокрема, щодо визнання дій відповідача протиправними - злочином, відповідальність за який передбачена окремими статтями Кримінального кодексу України (статті визначені).

За змістом ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно ч. 1 ст. 1 та ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Враховуючи наведені приписи в їх сукупності, суд вважає, що викладена позивачем в п. 2 вимога, зокрема, про визнання дій відповідача протиправними-злочином у відповідності до ст.ст. 364, 382 Кримінального кодексу України, має вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Таким чином, заявлені позивачем в цій частині вимоги не можуть бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Додатково суд також відмічає, що в силу приписів ч.ч. 4, 6 ст. 172 КАС України, не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз'єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об'єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.

З правової конструкції ч.ч. 4, 6 ст. 172 КАС України випливає про неможливість об'єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, що є загальним правилом, що застосовується до інституту об'єднання в одне провадження кількох вимог. Аналогічне правило викладене в ч. 6 ст. 21 КАС України, згідно якої не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Разом з цим, окремим процесуальним підінститутом виділено процесуальне питання наданого суду права роз'єднання позовних вимог, виділивши одну або декілька об'єднаних вимог в самостійне провадження. Водночас, останнє відбувається за обставин або подання учасником справи клопотання з приводу відповідного процесуального питання або здійснення судом з власної ініціативи такого роз'єднання, виділивши одну або декілька об'єднаних вимог в самостійне провадження, і при цьому, як в першому, так і в другому випадку здійснення роз'єднання позовних вимог, виділивши одну або декілька об'єднаних вимог в самостійне провадження відбувається у випадку, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.

Суд вказує, що ОСОБА_1 до суду не подано клопотання про роз'єднання заявлених ним позовних вимоги, виділивши одну або декілька об'єднаних вимог в самостійне провадження.

В частині правової думки суду з приводу питання роз'єднання позовних вимог, виділивши одну або декілька об'єднаних вимог (за позовом) в самостійне провадження з власної ініціативи, то, приймаючи до уваги викладення позивачем вимоги про визнання дій відповідача злочином, а також з огляду на викладені обґрунтування за позовом, які, по суті, зводяться до встановлення різних фактів (визнання злочинами), зокрема, як-то вчинення суб'єктом владних повноважень дій, що відповідають складам злочинів, передбачених Кримінальним кодексом України, і такі обставини, взаємопов'язані з викладеними ОСОБА_1 в п.п. 2-11 позову вимогами, а також з вимогою зазначеною в п. 9, суд не вбачає підстав для здійснення роз'єднання позовних вимог, виділивши одну або декілька об'єднаних вимог в самостійне провадження. Відтак, суд не вбачає підстав для застосування положень статті 172 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, суд стверджує, що позивачем порушено правила об'єднання позовних вимог, що є підставою для повернення позовної заяви.

Окремо суд вважає за доцільне відмітити, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним (воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням), про що неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини в прийнятих ним рішеннях.

Додатково суд зауважує, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Аналогічні висновки (щодо окремо та додатково зауваженого судом) викладено в ухвалі від 15.05.2018 Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду у справі № 9901/564/18 (адміністративне провадження № П/9901/564/18).

Зважаючи на викладене, виходячи з завдань та основних засад адміністративного судочинства, суд не вважає повернення позовної заяви ОСОБА_1 порушенням прав останнього на звернення до суду в аспекті вище викладених судових висновків.

Окремо суд звертає увагу позивача, що згідно з ч. 8 ст. 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі викладеного, керуючись п. 6 ч. 4 ст. 169, ст.ст. 241-243, 248, 256 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву №640/1018/19 та додані до неї документи повернути ОСОБА_1.

2. Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати позивачу.

Ухвала, відповідно до ч. 2 ст. 256 та ч. 7 ст. 169 КАС України, набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена.

Суддя Р.О. Арсірій