Справа № 0540/8009/18-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року справа №0540/8009/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Ястребової Л.В., Компанієць І.Д., секретаря судового засідання Тішевського В.В., за участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Гетьманенко О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 р. у справі № 0540/8009/18-а (головуючий І інстанції Галатіна О.О.) за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення від 25.05.2018 року, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - відповідач), в якому просила: визнати рішення Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 25.05.2018 про відмову у переведенні для подальшого проходження служби у Головному управлінні Національної поліції України в Чернігівській області протиправним та скасувати його; зобов'язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області здійснити певні дії відносно переведення ОСОБА_4 для подальшого проходження служби в Головному управлінні Національної поліції в Чернігівській області.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018року позовні вимоги задоволено, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Національної поліції України в Донецькій області від 25.05.2018 про відмову у переведенні ОСОБА_4 для подальшого проходження служби у Головному управлінні Національної поліції України в Чернігівській області; зобов'язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області здійснити певні дії відносно переведення ОСОБА_4 для подальшого проходження служби в Головному управлінні Національної поліції в Чернігівській області; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі704 грн. 80 коп.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю. В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що оскільки у слідчому підрозділі Бахмутського відділу поліції неукомплектованість штатної численності складає 20 одиниць та у зв'язку із окупацією окремих населених пунктів Донецької області, що безпосередньо впливає на криміногенну обстановку та проведенням Операції об'єднаних сил, начальником Головного управління Національної поліції в Донецькій області прийнято рішення про відмову у переведенні позивача. Наявні на рапорті візи безпосередніх керівників свідчать про ознайомлення з рапортом та їх думку з зазначеного питання. Враховуючи, що відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" прийняття рішення про переведення поліцейського, тобто видання відповідного наказу, є правом керівника органу, а не обов'язком, відповідачем при відмові у переведенні, не порушено норм чинного законодавства. Також, позивачем пропущено місячний строку звернення до суду з позовною заявою.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_4 проходить службу на посаді слідчого слідчого відділу Константинівського ВП Бахмутського ВП ГУ НП Донецької області, старший лейтенант поліції.

02 листопада 2017 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

29 березня 2018 року Головним управлінням Національної поліції в Чернігівській області надіслано до Головного управління Національної поліції в Донецькій області запит відносно переводу ОСОБА_4, що відповідачем не заперечується.

23 травня 2018 року позивач звернулася з рапортом до начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області про переведення її для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на посаду слідчого, слідчого відділення Репкинського відділення поліції Чернігівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (а.с.132).

Зазначений рапорт було погоджено діючими начальниками СВ Костянитинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області підполковником поліції Галь В.І., начальником Костянитинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області підполковником поліції Хіврич В.О., начальником Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області полковником поліції Поповим Ю.В., що підтверджується відповідними резолюціями на вказаному рапорті з зазначенням щодо відсутності заперечень.

25 травня 2018 року під час особистого виїзного прийому начальника ГУНП в Донецькій області ОСОБА_4 звернулася до нього із зверненням щодо її переведення для подальшого проходження служби в ГУНП в Чернігівській області.

З контрольно-реєстраційної картки (АІПП звернення) встановлено, що 29.05.2018 під час виїзного прийому начальника Головного управління Національної поліції в Донецької області Семенишина Н.А. звернулася ОСОБА_4 з приводу можливості переведення до Головного управління Національної поліції в м. Чернігів, під час особистого прийому керівником надані усні роз'яснення, в проханні відмовлено (а.с.43, 65).

30 липня 2018 року адвокат позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо прийнятого рішення за результатами розгляду рапорту позивача та причин відмови у його задоволенні (а.с.17-18).

Згідно листа Головного управління Національної поліції в Донецької області від 09.08.2018 №21аз/12/01-2018, у зв'язку із значним некомплектом слідчих у підрозділах Головного управління Національної поліції в Донецькій області ОСОБА_4 у переведенні було відмовлено та надано вичерпні роз'яснення стосовно порушеного питання. Зазначена інформація була внесена до електронної бази звернень (а.с.19).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для відмови позивачу у переведенні для подальшого проходження служби.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні відносини регулюються Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015р. № 580-VIII (далі - Закон № 580).

Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку (ч.1 ст.1 Закону № 580).

Відповідно до ст.3 Закону № 580 встановлено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 8 Закону № 580, поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 статті 59 розділуЗакону №580, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Статтею 65 Законом № 580 визначено порядок та підстави переміщення поліцейських в органах, закладах та установах.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону № 580, переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади, зокрема, за ініціативою поліцейського.

Відповідно до ч. 7-10 ст. 65 Закону № 580, переведення поліцейських здійснюється у разі, якщо звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних керівників.

Переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

У разі якщо згідно із законом та іншими нормативно-правовими актами призначенню поліцейського на посаду повинно передувати погодження відповідних органів державної влади або органів місцевого самоврядування чи їх посадових осіб, призначення на посаду здійснюється після отримання такого погодження.

Суд зазначає, що законодавством визначено перелік осіб які можуть ініціювати питання про переведення поліцейського. Проте, Законом України "Про Національну поліцію" не встановлено обмежень та заборон на переведення поліцейського за його ініціативою, керівників інших органів поліції, які порушили питання про переміщення. Отже, у разі надходження запиту та погодження безпосередніми керівниками підстав для відмови у переведенні не має.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернулася з рапортом до начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області про переведення її для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, який було погоджено з відміткою про не заперечення в переведенні діючими начальниками СВ Костянитинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області підполковником поліції Галь В.І., начальником Костянитинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області підполковником поліції Хіврич В.О., начальником Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області полковником поліції Поповим Ю.В. Тобто, рапорт погоджено безпосередніми керівниками позивача (а.с.132).

Суд не приймає посилання апелянта на те, що наявні на рапорті візи безпосередніх керівників свідчать про ознайомлення з рапортом та їх думку з зазначеного питання, а не погодження з переведенням, оскільки відповідно до Інструкції з оформлення документів у системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС 27.07.2012 № 650, рапорт є письмовим звернення працівника до вищої посадової особи з викладом питань службового чи особистого характеру і висловленням у зв'язку з цим відповідного прохання. Резолюція - це зроблений посадовою особою напис на документі, який містить стислий зміст прийнятого нею рішення щодо виконання документа. Отже, наявні на рапорті резолюції керівників свідчать саме про прийняте рішення, а саме про не заперечення проти переведення позивача.

Отже, питання переведення позивача для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області було погоджено, доказів спростування вказаного факту до матеріалів справи не надано.

Суд зазначає, що рішення керівника Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 25.05.2018 яким було відмовлено у переведені у зв'язку із значним некомплектом слідчих у підрозділах Головного управління Національної поліції в Донецькій області, не відповідає вимогам Інструкції та Закону № № 580. Посилання апелянта на положення Порядку розгляду звернень та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.11.2017 № 930, як підставу правомірності прийняття спірного рішення, є помилковим, оскільки вказаний Порядок установлює порядок приймання, реєстрації, розгляду звернень саме громадян, контролю за виконанням доручень за результатами розгляду звернень громадян та дотриманням строків їх розгляду, основні вимоги до організації проведення особистого прийому громадян і ведення діловодства за зверненнями громадян. Отже, він не регулює порядок розгляду звернення працівника до вищої посадової особи з викладом питань службового чи особистого характеру і висловленням у зв'язку з цим відповідного прохання, а тому у даному випадку його застосування відповідачем безпідставне та неправомірне. Отже, рішення відповідача від 25.05.2018 не може вважатись належним.

Крім того, підставою для подання рапорту про переведення стала реєстрація шлюбу позивача та проживання чоловіка позивача у м. Чернігові.

Відповідно до положення ст. 3, 51 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державною .

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право особи на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно ст. 5 Сімейного Кодексу України, держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.

Отже, на законодавчому рівні закріплено захист та охорону сім'ї.

Суд зазначає, що некомплект слідчих у підрозділах Головного управління Національної поліції в Донецькій області не може вважатись належною підставою для відмови в переведені позивача, оскільки зазначене порушує права позивача. Крім того, вказана підстава не свідчить саме про некомплект слідчих у територіальному підрозділі де працював позивач. Тобто, обставини справи та наявні докази свідчать про протиправність дій відповідача.

Стосовно позовної вимоги щодо зобов'язання Головного управління Національної поліції України в Донецькій області здійснити певні дії відносно переведення ОСОБА_4 для подальшого проходження служби в Головному управлінні Національної поліції України в Чернігівській області суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, п.4 ч.2, ч.4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення ( Постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушені права позивача підлягають поновленню судом шляхом, зобов'язання вчинити певні дії.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції вважає, що визначення у рішення суду здійснити певні дії не гарантує відновлення порушеного права, не гарантує дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, та належне виконання такого судового рішення, без зазначення конкретних дій які зобов'язаний вчинити суб'єкт владних повноважень.

Як зазначалось, за вимогами Закону України «Про Національну Поліцію» переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою. Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський. У разі якщо згідно із законом та іншими нормативно-правовими актами призначенню поліцейського на посаду повинно передувати погодження відповідних органів державної влади або органів місцевого самоврядування чи їх посадових осіб, призначення на посаду здійснюється після отримання такого погодження.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми закону, якими регулюються спірні відносини, суд дійшов висновку про необхідність зобов'язання відповідача прийняти рішення щодо переведення ОСОБА_4 відповідно до вимог Закону України «Про Національну Поліцію» для подальшого проходження служби в Головному управлінні Національної поліції України в Чернігівській області.

Стосовно посилання апелянта на порушення позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, суд зазначає наступне.

Стаття 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

В матеріалах справи міститься лист ГУНП в Донецької області від 09.08.2018 №21аз/12/01-2018 на адвокатське звернення щодо переводу позивача, з якого вбачається, що у зв'язку із значним некомплектом слідчих у підрозділах ГУНП в Донецькій області ОСОБА_4 у переведенні було відмовлено та надано вичерпні роз'яснення стосовно порушеного питання.

Суд не приймає посилання відповідача на обізнаність позивача про прийняте рішення саме 25.05.2018 під час особистого прийому начальника ГУНП в Донецькій області, оскільки згідно Контрольно-реєстраційної картки (АІПП звернення) прийом начальника ГУНП в Донецької області Семенишина М.О. відбувся 29.05.2018, крім того довідка про результати усного звернення теж зареєстрована 29.05.2018, в той час, як посилання на дату зазначеного прийому у позові, відзиві та у поясненнях йдеться про 25.05.2018. Крім того, як зазначалось, вказане рішення не відповідає вимогам Інструкції та Закону № 580, та не містило обґрунтованих підстав, які стали причиною для відмови. Отже, позивач мав обґрунтовані підстави очікувати прийняття належного рішення.

Таким чином, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що перебіг строку звернення до суду з даним позовом розпочався з дня отримання письмової відповіді від 09.08.2018 щодо відмови у переведенні ОСОБА_4, про що суд першої інстанції зазначив в ухвалі від 29.11.2018 року. Отже, позов подано у межах місячного строку.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції частково неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до вимог ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни судового рішення.

Керуючись статями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 р. у справі № 0540/8009/18-а -задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 р. у справі № 0540/8009/18-а - змінити.

Абзаци третій рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 р. у справі № 0540/8009/18-а викласти в наступній редакції.

«Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області прийняти рішення щодо переведення ОСОБА_4 відповідно до вимог Закону України «Про Національну Поліцію» для подальшого проходження служби в Головному управлінні Національної поліції України в Чернігівській області, з урахуванням висновків суду.»

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 р. у справі № 0540/8009/18-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 29 січня 2019 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова