Справа № 814/498/16
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа №814/498/16

адміністративне провадження №К/9901/22762/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Бевзенка В.М., Білоуса О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.06.2016 (суддя Біоносенко В.В.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2017 (колегія суддів у складі: Семенюк Г.В., Потапчук В.О., Шеметенко Л.П.) у справі № 814/498/16 за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Атестаційної комісії № 5 Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі - відповідач-1, ГУНП в Миколаївській області), Атестаційної комісії № 5 Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі - відповідач-2, Атестаційна комісія) про визнання протиправним та скасування наказу від 18.03.2016 № 45о/с щодо його звільнення з поліції, поновлення на посаді, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.06.2016, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2017, позов задоволено: визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Миколаївській області від 18.03.2016 № 45 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції; поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника командира другої роти другого взводу батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Миколаївській області; стягнуто з відповідача-1 на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 19.03.2016 по 14.06.2016 у сумі 9048,24 гривень, включаючи середню заробітну плату за одним місяць, що підлягає негайному виконанню в розмірі 4600,80 гривень; стягнуто з відповідача-1 на корить позивача середню заробітну плату за один місяць в розмірі 4600,80 гривень. Постанова в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за один місяць звернута до негайного виконання.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 проходив службу в органах внутрішніх справ з 22.02.2010 по 06.11.2015 на різних посадах: міліціонера СРСМ «Грифон», міліціонера-водія СРСМ «Грифон», заступника командира 2-го взводу СРСМ «Грифон» та мав спеціальне звання лейтенанта міліції.

Наказом начальника ГУНП в Миколаївській області від 07.11.2015 року № 3 о/с «По особовому складу» відповідно до пунктів 9 та 12 розділу ХІ Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) позивача призначено на посаду заступника командира взводу батальйону поліції особливого призначення, з присвоєнням спеціального звання лейтенант поліції.

01.02.2016 ГУНП в Миколаївській області видано наказ № 52, яким визначено провести атестування поліцейських та підпорядкованих підрозділів атестаційними комісіями ГУ НП України в Миколаївській області.

10.02.2016 командиром 2-й роти БПОП ГУНП в Миколаївській області складено атестаційний лист стосовно позивача, відповідно до якого ОСОБА_4 добре характеризується по службі та відповідає займаній посаді.

Позивач за результатами тестування на загальні здібності та навички набрав 14 з 60 можливих балів та в тестуванні на знання законодавства набрав 29 з 60 балів.

01.03.2016 рішенням Атестаційної комісії, оформленим протоколом ОП №15.00004197.0022033, за результатами розгляду матеріалів, проведеної співбесіди та обговорення атестаційною комісією прийнято рішення, що позивач займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

Не погоджуючись із висновком атестаційної комісії, позивач оскаржив його до Апеляційної атестаційної комісії.

За результатами розгляду скарги Апеляційною атестаційною комісією 09.03.2016 прийнято рішення про її відхилення.

Наказом ГУНП в Миколаївській області від 18.03.2016 № 45 о/с відповідно до пункту 5 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII позивача звільнено зі служби в поліції через службову невідповідність. Підстава - протокол ОП № 15.00004197.0022033 від 01.03.2016.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що рішення Атестаційної комісії про те, що позивач займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність, є необґрунтованим, протиправним та не може бути підставою для звільнення позивача з поліції. Суд зазначає, що, якщо під час вирішення питання про прийом на роботу, роботодавець мав можливість оцінювати самого працівника, то після прийняття на роботу він може оцінювати лише його дії (належне чи неналежне виконання службових обов'язків). У цьому ж випадку, Атестаційна комісія взагалі не оцінювала належність чи неналежність виконання позивачем своїх службових обов'язків, після прийняття його до служби в поліцію. Сам по собі низький бал тестування не є достатньою підставою для висновків про службову невідповідність.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач-1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати такі рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідач зазначає, що атестування позивача проведене в межах повноважень та у спосіб, передбачений Інструкцією про порядок проведення атестування поліцейських, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.11.2015 № 1465 (далі - Інструкція № 1465), а тому висновки судів попередніх інстанцій про порушення порядку проведення атестування є безпідставними. Суди не взяли до уваги, що позивач не подолав мінімальний поріг по тесту на загальні навички, що свідчить про його неспроможність займати посади в поліції. Крім того, на обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник зазначає, що рішення атестаційної комісії не повинно відповідати даним атестаційного листа, а є колегіально прийнятим на підставі внутрішнього переконання членів атестаційної комісії рішенням і не може бути переоцінено судом, який підміняє собою комісію, говорячи про необґрунтованість висновку атестаційної комісії.

Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом № 580-VIII.

Порядок призначення на посади поліцейських працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, визначений у пункті 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII.

Так, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Отже, пунктом 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII не передбачено проведення атестування чи переатестування працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції.

Вимоги до кандидатів на службу в поліції, а також обмеження, пов'язані зі службою в поліції, визначені у статтях 49, 61 Закону №580-VIII. До таких вимог належать, зокрема: досягнення 18 років, наявність повної загальної середньої освіти, відповідність рівня фізичної підготовки вимогам, що затверджені Міністерством внутрішніх справ України.

Натомість, завданням атестування, згідно з частиною першою статті 57 Закону №580-VIII, є оцінка ділових, професійних, особистих якостей поліцейського, його освітній та кваліфікаційний рівні, фізична підготовка на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри.

Частиною другою статті 57 Закону №580-VIII визначений вичерпний перелік підстав для проведення атестування поліцейських, до яких належать: призначення на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу; вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність; вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

Прийняття рішення про проведення атестування поліцейських з інших підстав, ніж зазначені у частині другій статті 57 Закону №580-VIII, суперечить частині другій статті 19 Конституції України.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач прийнятий на службу до поліції на умовах, визначених пунктом 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №580-VІІІ, жодних застережень про тимчасовість призначення позивача на посаду заступника командира взводу батальйону поліції особливого призначення суди не встановили. Тобто, питання відповідності позивача вимогам до поліцейських було вирішено на момент видання наказу про прийняття на службу.

Таким чином, атестація працівника одразу ж після прийняття його на роботу (у тому числі на службу до поліції), безвідносно до вирішення питань кар'єри (призначення поліцейського на вищу посаду або переведення на нижчу посаду) або дисциплінарного провадження не відповідає меті та завданню атестування і суперечить вимогам Закону № 580-VIII.

При цьому, суд касаційної інстанції зауважує, що відповідно до вимог законодавства передумовою винесення наказу про призначення особи на посаду поліцейського є вирішення питання щодо його відповідності вимогам, які передбачені Законом України №580-VІІІ. Саме під час вирішення питання про прийняття позивача на службу до поліції відповідач мав право оцінити ділові, професійні, особисті якості, освітній та кваліфікаційній рівень, фізичну підготовку та прийняти рішення про прийняття його на роботу або відмову у прийнятті на роботу. Однак, після зарахування на посаду, відповідач має право звільняти працівника лише у разі неналежного виконання ним своїх обов'язків (стаття 58 Закону № 580-VІІІ).

Отже, з'ясування відповідності особи вимогам до поліцейського, визначеним у статтях 49, 61 Закону №580-VIII, повинно встановлюватися до прийняття такої особи на службу, а не після.

Зазначене вище обмеження введене законодавцем насамперед з метою захисту особи від незаконного звільнення, гарантованого статтею 43 Конституції України. У разі відмови у прийнятті на роботу особа не позбавлена можливості вжити заходів щодо усунення недоліків та/або перешкод з метою працевлаштування на бажаній посаді. У той же час звільнення особи з посади через службову невідповідність істотно порушує її права, оскільки така підстава звільнення дискредитує працівника та перешкоджає подальшому працевлаштуванню.

Посилання скаржника на незадовільні результати тестування як на обставину, що свідчить про службову невідповідність позивача, Суд відхиляє, оскільки саме по собі проведення атестування щодо позивача відбулося без законних на те підстав.

Твердження скаржника про те, що позивач зареєструвався через Інтернет, а тому вважається таким, що пройшов атестування в добровільному порядку, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки статтею 57 Закону №580-VІІІ не передбачено такої підстави для проведення атестування як проходження в добровільному порядку.

Стосовно доводів про безпідставне застосування судом рішення Конституційного Суду України від 08.07.2003 у справі № 1-25/2003, який не регулює спірні правовідносини, колегія суддів зазначає про наявність у ньому висновків щодо аналізу поняття та мети проведення атестації стосовно правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність звільнення позивача зі служби в поліції через службову невідповідність, необхідність поновлення позивача на відповідній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи касаційної скарги щодо неприпустимості втручання суду у дискреційні повноваження атестаційної комісії як колегіального органу колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки пункт 3 частини 3 статті 2 КАС України (в редакції, що була чинною станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачав, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, то суди в наведеній категорії справ мають право і зобов'язані перевіряти обґрунтованість оскаржуваного рішення (висновку) атестаційної комісії.

Наведене узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів, встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті. За загальним правилом, суди повинні утримуватися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Приписами частини першої статті 341 КАС України (в редакції, чинній з 15.12.2017) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України (в редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 ККАС України, Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.06.2016 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2017 залишити без змін, а касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Головуюча суддя: І.Л. Желтобрюх
Судді: В.М. Бевзенко
О.В. Білоус