Справа № 0940/1661/18
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/4177/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Макарика В.Я.

суддів - Гуляка В.В., Ільчишин Н.В.

за участю секретаря судового засідання - Гнідець Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року (головуючий суддя в суді першої інстанції Грицюк П.П., м. Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 02 листопада 2018 року) у справі №0940/1661/18 за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області Державної служби України з питань праці про визнання протиправними та скасування постанов про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами,-

В С Т А Н О В И В:

13 вересня 2018 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці в Івано-Франківській області Державної служби України з питань праці в якому просив визнати протиправними та скасувати постанови про накладання штрафу №ІФ1155/350/АВ/ПЗБ-1ФС від 20.07.2018 року та №ІФ1155/350/АВ/П/МГ-2ФС від 20.07.2018 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апелянт свої вимоги мотивує тим, що судом першої інстанції не було належним чином з'ясовано обставини справи, зокрема щодо відсутності у позивача підстав для застосування підвищених тарифних ставок та посадових окладів відповідно до статті 100 Кодексу законів про працю України, а також, що істотно для об'єктивного розгляду справи по суті, судом першої інстанції було проігноровано спеціальні норми законодавства про працю, що конкретизують та визначають порядок реалізації загальної норми (статті 100 КЗпП), а саме - спеціальні норми, визначені постановою Кабінету Міністрів України №648 від 11.08.1995 року "Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах", відповідно до якої чинним законодавством не встановлено обов'язок фізичних осіб - підприємців, у тому числі - позивача, застосовувати підвищення на 25 відсотків посадових окладів працівників, які працюють в торговельних об'єктах, що розташовані на території населених пунктів, яким, надано статус гірських.

Зокрема судом першої інстанції були некоректно застосовані норми статей 100 та 265 Кодексу законів про працю України, а також не враховані допущені відповідачем вищезазначені порушення встановленого порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013 р., та Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року №295.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу за вх. №К-199/19 від 03 січня 2019 року в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законне, обґрунтованим та мотивованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Позивач вважає, що наведені апелянтом у апеляційній скарзі підстави та обставини для скасування оскаржуваного рішення суду є надуманими, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча відповідач належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 07.06.2018 року до управління Держпраці надійшло звернення ОСОБА_3 в якому зазначено, що її звільнили, а заробітну плату не виплатили та просила провести перевірку. До звернення громадянка ОСОБА_3 долучила копію трудової книжки, в якій зазначено місце роботи у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

На підставі п.п. 1, п. 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (далі - Порядок № 295), винесено Наказ № 862-Д від 18.06.2018 року про перевірку ФОП ОСОБА_1 з 19.06.2018 року по 21.06.2018 року.

Управління Держпраці в Івано-Франківській області на підставі Наказу № 862-Д від 19.06.2018 року та направлення на перевірку № 04-13/15-10/4199 від 19.06.2018 року проведено інспекційне відвідування фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 за адресою місця здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1: магазин "ІНФОРМАЦІЯ_1", АДРЕСА_1.

19.06.2018 року інспекторами праці встановлено, що на робочому місці знаходиться працівниця ОСОБА_4 - продавець магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1" у м. Яремче, якій були пред'явлені службові посвідчення. ОСОБА_4 надала письмові пояснення, у яких вказала з якого часу працює, режим роботи та відомості про осіб, які також працюють у фізичної особи - підприємця.

19.06.2018 року за місцем здійснення підприємницької діяльності, а саме АДРЕСА_1, магазин "ІНФОРМАЦІЯ_1", не було ФОП ОСОБА_1, або уповноваженої ним особи, то вручити направлення на проведення інспекційного відвідування, а також отримати документи, необхідні для його проведення змоги не було.

Інспектором праці Сенчишаком І.М. 20.06.2018 року складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №ІФ 1155/350/НД/АВ, яким строк проведення інспекційного відвідування зупинено до 03.07.2018 року (а.с. 64-65) та складено Вимогу про надання/поновлення документів №ІФ1 155/350/ПД, якою ФОП ОСОБА_1 зобов'язано у строк до 12 год. 00 хв. 03.07.2018 року надати оригінали та копії зазначених у вимозі документів, необхідних для здійснення інспекційного відвідування.

20.06.2018 року акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №ІФ1155/350/НД/АВ та вимога про надання/поновлення документів №ІФ1155/350/ПД були надіслані ФОП ОСОБА_1 рекомендованим листом із повідомленням про вручення.

03.07.2018 року Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області представнику за довіреністю ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_6 вручено направлення на проведення інспекційного відвідування. Представником фізичної особи - підприємця 03.07.2018 року подано документи відповідно до Вимоги про надання/поновлення документів, а також заперечення ФОП ОСОБА_1 до Акту про неможливість проведення інспекційного відвідування №ІФ1155/350/НД/АВ від 20.06.2018 року.

06.07.2018 року інспектором праці Сенчишаком І.М. надана відповідь ФОП ОСОБА_1 на його заперечення до Акту про неможливість проведення інспекційного відвідування №ІФ1155/350/НД/АВ.

За результатами інспекційного відвідування складено Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 04.07.2018 року №ІФ1155/350/АВ, який був надісланий позивачу рекомендованим листом із повідомленням про вручення.

Проведеною перевіркою наданих представником ФОП ОСОБА_1 документів встановлено порушення позивачем, зокрема:

- в порушення ч. 2 статті 30 Закону України "Про оплату праці" ФОП ОСОБА_1 не забезпечив ведення достовірного обліку виконуваної працівниками роботи. В табелях обліку використання робочого часу працівників за травень та червень 2018 року відображено роботу продавців продовольчих товарів у режимі 8-ми годинного робочого дня. Однак, з наданого в ході інспекційного відвідування пояснення продавця ОСОБА_4 встановлено, що фактично вона працює позмінно, з 8 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв., обідня перерва 5-10 хвилин, без вихідних днів. Таким чином, до табелів обліку використання робочого часу працівників ФОП ОСОБА_1 вносить недостовірні відомості, що призводить до недонарахування заробітної плати найманим працівникам;

- в порушення ч. 1 статті 53 КЗпП України згідно табеля обліку використання робочого часу працівників ФОП ОСОБА_1 за травень 2018 року продавцю продовольчих товарів ОСОБА_3 тривалість робочого часу напередодні святкового дня 9 травня (День перемоги) не було скорочено на 1 годину;

- в порушення статті 96 КЗпП України, ч. 3 статті 6 Закону України "Про оплату праці" ФОП ОСОБА_1 тарифна сітка сформована без урахування міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Зокрема, як встановлено з штатного розпису, який введений в дію з 22.05.2018 року, всім найманим працівникам (головному бухгалтеру, бухгалтеру-оператору, диспетчеру, продавцям продовольчих товарів) посадові оклади встановлено в однаковому розмірі - 3723 гривні, на рівні мінімальної заробітної плати, як за просту некваліфіковану працю;

- в порушення ч. 1, 2 статті 115 КЗпП України, ч. 1 статті 24 Закону України "Про оплату праці" ФОП ОСОБА_1 заробітну плату найманим працівникам виплачував нерегулярно. Так, згідно трудового договору, укладеного 18 травня 2018 року, продавця ОСОБА_4 було прийнято на роботу з 18.05.2018 року. Проте, їй заробітну плату за першу половину травня не виплачено, що встановлено з відомості на виплату заробітної плати від 22.05.2018 року №2. Виплату заробітної плати за травень 2018 року ОСОБА_4 ФОП ОСОБА_1 проводив один раз - 04.06.2018 року, що встановлено з відомості на виплату №4 від 04.06.18 р;

- в порушення ч. 1 статті 116 КЗпП України під час звільнення працівника виплата всіх сум (виплата заробітної плати, індексації, компенсації за невикористану відпустку) проводиться в день звільнення. Проте, ФОП ОСОБА_1 при звільненні з роботи працівників виплату всіх сум, що належать їм, не проводив в день звільнення. Продавця продовольчих товарів ОСОБА_8 звільнено із займаної посади з 19.06.2018 року згідно наказу №- від 19.06.2018 року, а розрахункові кошти їй виплачено 20.06.2018 року згідно відомості на виплату готівки № 6 від 20.06.2018 року. Аналогічно продавцю продовольчих товарів ОСОБА_9, яку звільнено із займаної посади з 19.06.2018 року згідно наказу №- від 19.06.2018 року, розрахункові кошти виплачено 20.06.2018 року згідно відомості на виплату готівки № 6 від 20.06.2017 року. Станом на 04.07.2018 року не проведено виплату розрахункових коштів ОСОБА_3, яку звільнено із займаної посади з 14.05.2018 року згідно наказу №- від 14.05.2018 року. Підтверджуючих документів про здійснення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_3 в ході інспекційного відвідування не представлено.

- в порушення статті 100 КЗпП України ФОП ОСОБА_1 найманим працівникам ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_3, які в травні - червні 2018 року працювали в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1", що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, якому надано статус гірського населеного пункту, як встановлено з штатного розпису та відомостей нарахування заробітної плати за травень - червень 2018 року посадові оклади не були підвищені на 25 % відповідно до вимог Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" від 15.02.1995 р. та постанови-Кабінету Міністрів України від 11.08.1995р. №648 "Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах".

13.07.2018 року за № 130718-2 фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, подано Зауваження до Акту інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ІФ1155/350/АВ від 04.06.2018 року.

Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області 18.07.2018 року повідомлено, що акт інспекційного відвідування отриманий об'єктом відвідування 09.07.2018 року, а повернутий разом із зауваженнями 13.07.2018 року тобто більше ніж через 3 робочі дні з моменту отримання, а тому звернення та заперечення до Акту інспекційного відвідування залишені без розгляду.

17.07.2018 року приписом № ІФ1155/350/П зобов'язано ФОП ОСОБА_1, усунути порушення, який надісланий поштовим зв'язком, що підтверджено квитанцією.

05.07.2018 року на підставі Акта інспекційного відвідування № ІФ1155/350/АВ від 04.07.2018 року було прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення фінансових санкцій відповідно до статті 265 КЗпП України за порушення вимог законодавства про працю, встановлених при інспекційному відвідуванню 04.07.2018 року.

Відповідач надсилав ФОП ОСОБА_1 повідомлення про розгляд справи щодо вирішення питання про накладення фінансових санкцій відповідно до статті 265 КЗпП України, в якому зазначена дата розгляду справи на 20.07.2018 року o 11 годині 45 хвилин (а.с. 95). Дане повідомлення ФОП ОСОБА_1, отримав особисто 12.07.2018 року (а.с. 96). Проте, на розгляд справи 20.07.2018 року не з'явився і причину не повідомляв.

20.07.2018 року Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області винесено постанову № ІФ1155/350/АВ/П/ЗБ-1ФС від 20.07.2018 року на підставі абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України за порушення ФОП ОСОБА_1 ч.1 ст. 116 КЗпП України та накладено на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі на суму 11169,00 грн.

20.07.2018 року Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області прийнято постанову №ІФ1155/350/АВ/П/МГ-2ФС на суму 111690,00 грн. на підставі абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України за порушення ФОП ОСОБА_1 ст. 100 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 статті 8 Закону "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" №877-V орган державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, під час здійснення державного нагляду (контролю) має право: вимагати від суб'єкта господарювання усунення виявлених порушень вимог законодавства; вимагати припинення дій, які перешкоджають здійсненню державного нагляду (контролю); відбирати зразки продукції, призначати експертизу, одержувати пояснення, довідки, документи, матеріали, відомості з питань, що виникають під час державного нагляду (контролю), у випадках та порядку, визначених законом; (абзац четвертий частини першої статті 8 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 03.11.2016 р. N 1726-VIII) надавати (надсилати) суб'єктам господарювання обов'язкові для виконання приписи про усунення порушень і недоліків; застосовувати санкції до суб'єктів господарювання, їх посадових осіб та вживати інших заходів у межах та порядку, визначених законом.

Частиною 2 статті 7 Закону передбачено, що на підставі наказу (рішення, розпорядження) оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю), яке підписується керівником органу державного нагляду (контролю) (головою державного колегіального органу) або його заступником (членом державного колегіального органу) із зазначенням прізвища, ім'я та по батькові і засвідчується печаткою.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена в Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (далі - Порядок № 295).

Відповідно до п.2 Порядку №295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Статтею 116 КЗпП України, передбачені строки розрахунку при звільненні. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Судом першої інстанції встановлено, що нараховані штрафні санкції постановою №ІФ1155/350/АВ/П/ЗБ-1ФС саме за не виплату станом на 04.07.2018 року розрахункових коштів ОСОБА_3, яку звільнено із займаної посади згідно наказу №- від 14.05.2018 року. При цьому, позивачем не надано підтверджуючих документів про здійснення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_3 в ході інспекційного відвідування.

Відповідно до наказу за № 1- від 14.05.2018 року припинено трудовий договір з ОСОБА_3, яка працювала на посаді продавця продовольчих товарів у фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, за згодою сторін на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП.

Доказів виплати всіх сум в день звільнення ОСОБА_3, що належать їй від ФОП ОСОБА_1, позивачем до матеріалів справи не подано. Судом першої інстанції в судовому засіданні встановлено зв слів представника позивача, що йому не відомо про здійснення виплати ОСОБА_3

Враховуючи, що інспекційним відвідуванням встановлено, що при звільненні з роботи працівниці ОСОБА_3 14.05.2018 року, виплату всіх сум, що належать їй, станом на 04.07.2018 року підприємець не здійснив, постановою за № ІФ1155/350/АВ/П/ЗБ-1ФС накладено на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 11169,00 грн, за не виплату більш як за один місяць, у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення (3723,00 x 3 = 11169,00 грн ).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що тверджень позивача в адміністративному позові проте, що ОСОБА_3 з власної ініціативи не отримала розрахунку при звільнення та не підписала відповідні розрахункові документи, наданих їй роботодавцем суд зазначає, що у відповідності до статті 47 КЗпП України виплата всіх сум в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку є обов'язком ФОП ОСОБА_1, а не бажанням працівника.

Взявши до уваги викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці у Івано-Франківській області № ІФ1155/350/АВ/П/ЗБ-1ФС від 20.07.2018 р. винесена на підставі абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України за порушення ФОП ОСОБА_1 ч.1 ст. 116 КЗпП України є правомірною.

Щодо прийнятої Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області 20.07.2018 року постанови №ІФ1155/350/АВ/П/МГ-2ФС на суму 111690,00 грн. на підставі абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України за порушення ФОП ОСОБА_1 ст. 100 КЗпП України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 12 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Постановою КМУ № 647 № від 11 серпня 1995 р. затверджено перелік населених пунктів, яким надається статус гірських, серед яких є м. Яремче.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Розмір державних пенсій, стипендій, всіх передбачених чинним законодавством видів державної матеріальної допомоги громадянам, які одержали статус особи, що працює, проживає або навчається на території населеного пункту, якому надано статус гірського, збільшується на 20 відсотків.

Пунктом 1. Постанови КМУ № 648 від 11.08.1995 р. "Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах" визначено, що на підприємствах, в установах, організаціях, територіальних органах, територіальних підрозділах та військових частинах, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби, визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням.

У разі коли підприємство, установа, організація розташовані за межами населеного пункту, якому надано статус гірського, але мають філії, представництва, відділення, інші відокремлені підрозділи і робочі місця в населених пунктах, що мають статус гірських, тарифні ставки та посадові оклади працівників, які постійно в них працюють, також підлягають підвищенню у розмірі, передбаченому абзацом першим цього пункту.

Відповідно до статті 100 КЗпП України оплата праці на важких роботах, на роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці, на роботах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я.

На важких роботах, на роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці, на роботах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я встановлюється підвищена оплата праці. Перелік цих робіт визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 серпня 1995 року №648 "Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах" установлено, що на підприємствах, в установах, організаціях, територіальних органах, територіальних підрозділах та військових частинах, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників підвищуються на 25 відсотків.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно ст. 2-1 КЗпП України гарантується рівність трудових прав громадян України. Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров'я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов'язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов'язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 97 КЗпП власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

У відповідності до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Визначення терміну "заробітна плата" надано в Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95 (ратифікована Україною 30.06.1961), статті 94 Кодексу законів про працю України, статті 1 Закону України "Про оплату праці". Під заробітною платою, зокрема, розуміється будь-яка винагорода або заробіток, які обчислюються, як правило, у грошовому виразі, та які роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Регулювання оплати праці працівників здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 зазначив, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу та гарантовані державою виплати.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондується з обов'язком роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх.

Статтею 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" визначено, що умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.95 р. № 648 "Про умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах" на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, тарифні ставки та посадові оклади працівників, визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішеннями Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25 відсотків.

відповідно до ст. 21 Закону України "Про оплату праці", кожен працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства та укладеного трудового договору. В статті 2 вищевказаного Закону в структуру заробітної плати входять основна і додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Додаткова заробітна плата включає в себе доплати, надбавки, гарантії і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.

Взявши до уваги викладені норми законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що здійснення доплати у розмірі 25% до окладу працівникам, які працюють у гірській місцевості є їх мінімальною гарантією в оплаті праці встановленою законом і обсяг цих прав не може бути скасований чи обмежений роботодавцем.

Також судом першої інстанції вірно зазначено, що статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Юридичний статус "фізична особа - підприємець" сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її цивільної право- та дієздатності.

Згідно з частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Статтею 51 Цивільного кодексу України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Судом першої інстанції встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не здійснював нарахування та виплату заробітної плати працівникам, які працювали в торгівельних об'єктах на території населених пунктів, що мають статус гірських.

Згідно абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу у разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що відповідачем вірно встановлено порушення мінімальних гарантій в оплаті праці стосовно 3-х працівників, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_10 та ОСОБА_3, то розрахунок фінансової санкції, згідно порушення ст. 100 КЗпП України (3723x10x3=111690,00 грн, 3723 грн. - розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; 3- кількість працівників, стосовно яких виявлено порушення; 10-десятикратний розмір мінімальної заробітної плати).

Взявши до уваги викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанцій є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, висновки суду є правильними, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року у справі №0940/1661/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. Я. Макарик
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Повний текст постанови складений 01 лютого 2019 року.