Справа № 2340/3399/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/3399/18 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення комісії Черкаської обласної державної адміністрації з питань видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, оформлене протоколом № 2 від 23.02.2018 про визнання недійсним посвідчення категорії 4 № НОМЕР_1 від 05.07.1993, виданого Звенигородською районною державною адміністрацією.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване рішення відповідача є необґрунтованим та неправомірним.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 05.07.1993 ОСОБА_5 видано посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю категорії 4 серії НОМЕР_1

Комісія Черкаської облдержадміністрації з питань видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи 23 лютого 2018 року прийняла рішення, оформлене витягом із протоколу № 2, наступного змісту: відповідно до пункту 4 статті 11 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" на підставі копії записів у будинковій книзі, довідки виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 02.12.2017 № 9423/02-17 про проживання у м. Звенигородка з 03.12.1988 по 10.11.1988 та з 12.11.1988 по 18.04.1994 на Крайній Півночі, у зв'язку з недостатнім (станом на 01.01.1993 не менше чотирьох років) терміном проживання (роботи) на території зони посиленого радіоекологічного контролю, вважати посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4 № НОМЕР_1, виданого 05.07.1993 Звенигородською районною державною адміністрацією, недійсним.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивачем не підтверджено факт постійного проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01.01.1993.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, соціального захисту потерпілого населення, визначено Законом УРСР від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із змінами і доповненнями (далі по тексту - Закон № 796).

Відповідно до статті 9 Закону №796 особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно пункту 4 ч. 1 ст. 11 Закону №796, до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Відповідно до пункту 4 ч.1 ст.14 Закону №796 для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Згідно із ч. 3 ст. 15 Закону №796 визначено, що підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування (ч. 4 ст. 15 Закону №796).

Частина 1 статті 65 Закону №796 визначає, що учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Згідно до ч. 4 ст. 65 Закону №796, видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 № 51 (далі - Порядок) встановлено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства.

Відповідно до п. 6 Порядку особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В.

Правовими положеннями п. 4 ч. 1 ст. 11 Закону №796 до потерпілих від Чорнобильської катастрофи категорії 4 належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Положення ст. 15 Закону №796-XII кореспондуються з приписами пункту 10 Порядку відповідно до якого особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років посвідчення видаються на підставі довідки встановленого зразка (додаток №7).

Рішення про видачу або відмову у видачі посвідчення приймається у місячний термін з дня надходження необхідних документів до органу, що видає посвідчення (абз. 19 п. 10 Порядку).

Як встановлено судом першої інстанції, позивач проживав в АДРЕСА_1, зокрема, у такі періоди: з 19.11.1982 по 01.02.1985, з 04.04.1986 по 03.02.1988, з 03.02.1988 по 30.09.1988 та з 03.12.1988 по 06.11.1992, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Звенигородської міської ради Черкаської області № 9423/02-17 від 02.10.2017.

Водночас, згідно довідки ВАТ "Сургутнефтегаз" № 04-18-19-594 від 11.05.2017 та № 04-18-19-711 від 30.05.2017 ОСОБА_4 з 21.10.1988 по 18.04.1994 працював у вказаному підприємстві по вахто-експедиційному методу та фактично відпрацював в місцевості, прирівняної до районів Крайньої Півночі, 946 днів (1988 рік - 30 днів; 1989 рік - 160 днів; 1990 рік - 162 дні; 1991 рік - 149 днів; 1992 рік - 199 днів; 1993 рік - 187 днів; 1994 рік - 59 днів).

З огляду на це, період з 21.10.1988 по 01.01.1993 не може бути зарахований позивачу у строк постійного проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю в м. Звенигородка, оскільки у цей час позивач фактично перебував у місцевості, прирівняній до територій Крайньої Півночі (м. Лянтор Сургутського р-ну Ханти-Мансійського астономного округу Югри - нині територія Російської Федерації) працюючи у ВАТ "Сургутнефтегаз" по вахтово-експедиційному методу.

Перебування позивача на обліку у лікарні у м. Звенигородка, а також відомості про те, що позивач окремі дні (періоди) з 21.10.1988 по 01.01.1993 перебував у цьому місті (зокрема на прийомі у лікаря) будь-яким чином не доводить обставину його постійного проживання у цей час на цій території зони посиленого радіоекологічного контролю в м. Звенигородка.

Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач не є особою, віднесеною до категорії 4, оскільки не підтвердженим є факт постійного проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01.01.1993, а період з 21.10.1988 по 18.04.1994 не може зарахуватися позивачу як період постійного проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю, оскільки він у цей період не проживав постійно на цій території.

Реєстрації місця проживання позивача у м. Звенигородка та нездійснення позивачем реєстрації за місцем роботи у відповідний період, не відміняє викладених вище висновків суду.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на відсутність у відповідача повноважень здійснювати перевірку правильності видачі позивачу відповідного посвідчення, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09.04.1999 № 586-XIV (далі - Закон № 586-XIV) до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань соціального захисту, зайнятості населення, праці та заробітної плати.

Згідно абзацу 2 п. 10 Порядку, видача посвідчень іншим потерпілим і учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також дружині (чоловіку) або опікуну дітей померлого громадянина, смерть якого пов'язана з Чорнобильською катастрофою - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання.

Пунктом 9 частини першої статті 16 Закону № 586-XIV передбачено, що місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за додержанням законодавства з питань <…> соціального захисту населення <…>.

Оскільки на обласні державні адміністрації покладено обов'язок не лише щодо видачі посвідчень потерпілим і учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а й контроль за додержанням відповідного законодавства з цих питань, то на переконання колегії суддів, відповідач, зокрема відповідна комісія, створена при обласній державній адміністрації, вправі за відповідними зверненнями (запитами) фізичних та/або юридичних осіб з цього питання (у даному випадку управління Пенсійного фонду) здійснювати контроль (перевірку) правильності видачі відповідних посвідчень громадянам.

Зважаючи на викладене, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що рішення комісії Черкаської облдержадміністрації з питань видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 23 лютого 2018 року, оформлене протоколом № 2, про визнання недійсним посвідчення категорії 4 № НОМЕР_1, виданого 05.07.1993 Звенигородською районною державною адміністрацією, є обґрунтованим та правомірним.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 31.01.2019.