Справа № 826/13364/18
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2019-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 лютого 2019 року № 826/13364/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Патратій О.В., розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач), в якому просить скасувати податкове-повідомлення рішення від 20.04.2018р. № 0-2656.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.08.2018р. відкрито спрощене позовне провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем вимог чинного податкового законодавства України при прийнятті оскаржуваного рішення. Так, позивачка зазначила, що у 2011 році вона набула у власність житловий будино площею 599,40 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: м. АДРЕСА_1. Станом на дату набуття нею права власності на Об'єкт нерухомості були чинними норми ПК України в редакції від 01.07.2011 року. Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, був передбачений у ст. 265 ПК України.

Проте з 01.01.2016 року набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року № 909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», яким внесено зміни до ПК України в частині оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки.

Так з 01.01.2016 року на підставі Закону України від 24 грудня 2015 року № 909-ІІІ на платника податку, який є власником нерухомого майна (житлового будинку), площа якого перевищує 500 кв.м, покладено додатковий податковий тягар у вигляді податкового зобов'язання в розмірі 25000 гривень, що підлягає сплаті один раз на рік за кожний об'єкт такої нерухомості.

Водночас, згідно зі ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, на думку позивача, дія зазначених норм ПК України має поширюватися лише на ті правовідносини і факти, які виникатимуть з 01.01.2016 року, зокрема на факти набуття у власність нерухомого майна площею більше 500 кв.м. На інші подібні факти, тобто на факти набуття у власність нерухомого майна, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), але які виникли раніше (до 01.01.2016 року) зазначені норми ПК України не поширюються.

Отже, податковий обов'язок платника податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (ст. 266 ПК України), щодо сплати додатково 25000 гривень на рік за об'єкт житлової нерухомості, площа якого перевищує 500 кв. м, на думку позивача, виникає у платника лише за обставин придбання такого об'єкту нерухомості з 01.01.2016 року. Вимоги п. ґ) підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ГІК України не поширюють свою дію на податкові правовідносини, які виникли раніше, зокрема у 2011 році у зв'язку із набуттям мною права власності на Об'єкт нерухомості.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив, зазначивши, що акт перевірки та винесене на підставі нього податкове повідомлення рішення прийняте у повній відповідності до чинного законодавства України.

Дослідивши матеріали справи, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 21.07.2011 року ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок площею 599,40 кв. м., що розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: м. АДРЕСА_1 (надалі - «Об'єкт нерухомості»).

20.04.2018 року Головним управлінням ДФС у м. Києві було прийнято податкове повідомлення-рішення від № 0-2656, яким визначено обов'язок позивача сплатити суму податкового зобов'язання у розмірі 36 505,60 гривень в якості податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що підлягає сплаті фізичною особою, яка є власником житлової нерухомості. Податкове рішення винесене на підставі підпункту 54.3.3. п. 54.3. статті 54 та підпункту 266.7.2. пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України (надалі - «ПК України»).

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України.

Згідно з п. 8.1 ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Відповідно до пункту 8.3 статті 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Законом України від 28.12.2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності з 01.01.2015 року (далі - Закон України №71-VIII) було запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортного податку, податку на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю (стаття 265 ПК України).

Зазначеним Законом України №71-VIII визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп. 266.1.1).

Ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування (пп. 266.5.1). Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп. 266.6.1).

Отже, Законом України №71-VIII який набрав чинності з 01.01.2015 року встановлені всі елементи податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки та його характеристика (ст. 266 ПК України).

Частиною першою статті 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Відповідно до п. 10.3 ст. 10 ПК України, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПКУ об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації") власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Згідно підпункту 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України база оподаткування об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується:

а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів;

б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;

в) для різних типів об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Підпунктом "ґ" підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України встановлено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості в такому порядку: за наявності у власності платника податку об'єкта (об'єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а"-"г" цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об'єкт житлової нерухомості (його частку).

Судом також встановлено, що Рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів» зі змінами та доповненнями затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в місті Києві (далі Положення).

Зазначеним Положенням визначено, що ставка податку для об'єктів житлової нерухомості за 1 кв. метр становить 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Станом на 1 січня 2017 року розмір мінімальної заробітної плати становив 3 200,00 грн. (стаття 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік»).

Отже, ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2017 рік становить 24 грн. за 1 кв. м. бази оподаткування.

Судом встановлено, що позивач, як власник нерухомого майна, є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а належний їй на праві власності житловий будинок за адресою м. Київ, провулок Кобзарський 16, загальною площею 599,4 м.кв. - є об'єктом оподаткування цим податком.

Таким чином, наявні правові підстави у контролюючого органу для визначення позивачу, як платнику податку, грошового зобов'язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами».

Отже 20.04.2018р. ГУ ДФС у м. Києві на підставі ст.266 ПК України було сформовано податкове повідомлення-рішення № 0-2656 на суму 36 505,60 грн. яке було направлено рекомендованим листом з повідомлення про вручення, за місцем податкової адреси (місцем реєстрації).

За таких обставин, суму податку було обчислено наступним чином: 599,4 м2 - 120 х 24 грн. + 25000 грн. = 36 505,60 грн.

Суд вважає необґрунтованим посилання позивача на те, що податковий обов'язок платника податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (ст. 266 ПК України), щодо сплати 25000 гривень на рік за об'єкт житлової нерухомості, площа якого перевищує 500 кв. м, з огляду на приписи ст. 58 Конституції України виникає у платника лише придбання такого об'єкту нерухомості з 01.01.2016 року.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Цей принцип треба розуміти так, що дія закону починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року).

З 01 січня 2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 №71-VIII, згідно з яким, зокрема, статтю 266 Податкового кодексу України викладено в іншій редакції та введено новий вид податку - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

З 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року №909-VІІІ, згідно з яким підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, станом на 2016 рік) викладено у такій редакції: ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Право на захист власності викладено у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - «Перший протокол», «Конвенція»): «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Фактично ця стаття Першого протоколу складається з трьох частин. Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції є положення про право мирно володіти своїм майном. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

Частина 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції є заборона позбавлення власності інакше як у загально суспільних інтересах та на умовах, передбачених законом. В цій частині встановлюються підстави та обмеження можливого позбавлення права власності.

Частина 3 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнається право держави контролювати здійснення права власності та вводити обмеження щодо такого права відповідно до загально суспільних інтересів та сплати податків або штрафів.

З наведеного слідує, що держава вправі запроваджувати податки та збори задля суспільних інтересів.

Таким чином, позивач не позбавлений обов'зку сплачувати податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік у порядку та розмірах, наведених вище.

Враховуючи наведені положення, суд вважає, що податковий орган при визначенні позивачу податкового зобов'язання за 2017 рік діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України.

У зв'язку з викладеним, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя О.В. Патратій