Справа № 520/10737/18
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

29 січня 2019 р. № 520/10737/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зоркіної Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса реєстрації та фактичного проживання: 62460, Харківський район, смт. Виський, вул. Двухгірна,12) до Харківського приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (, адреса: 61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, 4) про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позовні вимоги заявлені до Харківського приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання протиправною бездіяльність Харківського приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області щодо не виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 липня 2018 року; зобов'язання Харківського приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області поновити, нараховувати та виплачувати пенсію ОСОБА_1 на загальних підставах без будь-яких обмежень встановлених для внутрішньо переміщених осіб, - з 01 липня 2018 року; та виплату ОСОБА_1 заборгованість з виплати пенсії за період з 01 липня 2018 року до моменту поновлення виплати пенсії; зобов'язання Харківського приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії відповідно до пункту 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, - за період з 01 липня 2018 року до моменту поновлення виплати пенсії; стягнення на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Харківського приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області моральної шкоди в розмірі 55000 (п'ятдесят п'ять тисяч) гривень; зобов'язання Харківського приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області подати звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по даній справі протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили; допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати заборгованості з виплати пенсії з 01 липня 2018 року у межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що здобула право на отримання пенсії за віком. У зв'язку з розгортанням у квітні 2014 році на сході України АТО, виплата пенсій позивачці за місцем її реєстрації припинено та вона була змушена отримати довідку про взяття її на облік як внутрішньо переміщену особу № НОМЕР_2 від 19.11.2014 року. В 2017 році вона офіційно зареєструвала місце свого проживання за адресою: м. Харків (Харківський район, смт. Високий-1, вул. Двугорна, 12, 62460) та знялась з обліку в Єдиній інформаційній базі даних про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО, в силу п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у звязку із реєстрацією свого місця проживання, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна інформаційна довідка Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації № 04-35/6754 від 21.06.2017 року (а.с. 31).

З 22.06.2017 року по 01.07.2018 року позивачка отримувала пенсію, проте з 01.07.2018 року виплата пенсії припинилася.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.11.2018 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі та надано відповідачеві строк для надання відзиву на адміністративний позов.

22.12.2018 року від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а позовні вимоги суперечать нормам чинного законодавства, а отже не підлягають задоволенню.

У період з 13.12.2018 року по 26.12.2018 року головуюча по справі перебувала у відпустці та з 27.12.2018 по 21.01.2019 року на лікарняному.

Дослідивши долучені до матеріалів справи документи, суд встановив наступні обставини.

Позивачка є пенсіонеркою, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 та їй призначена пенсія за віком.

З 01.07.2018 року виплата пенсії припинена внаслідок відсутності підстав для виплати пенсії на загальних підставах особам, місце проживання (реєстрація в паспорті або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації) яких є підконтрольна українській владі територія, в той час як пенсійні справи таких осіб знаходяться на непідконтрольній території, підстави відсутні (листи відповідача від11.06.2018 року № 1282-02-01/44 та від 14.09.2018 року № 5220-01-01/44- а.с.33,34).

Перевіряючи оскаржувані рішення, дії (бездіяльність) відповідача на відповідність положенням ч.2ст.2 КАС України, суд зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Із долученого до матеріалів справи листа УПФ від 14.09.2018 року № 5220-01-01/44 вбачається, що 22.06.2017 року позивачка звернулась до управління з заявою щодо зміни статусу внутрішньо переміщеної особі, надала паспорт з реєстрацією за адресою: смт. Високий, вул. Двугірна, б. 12, дата реєстрації 20.06.2017 року як внутрішньо переміщена особа відповідно до п. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Розпорядженням управління від 22.06.2017 року проставлена особливість «переселенець, якому відмовлено в реєстрації».

Після проведеного в травні 2018 року в управлінні аудиту зясовано, що невірно проставлено особливість виплати пенсії без належних документів, тому виплату пенсії з 01.06.2018 року припинено до отримання необхідних документів на підтвердження фактичного місця проживання.

Ст. 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що цей Закон регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії врегульовані у статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Так, положеннями ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Суд зазначає, що після зміни позивачем місця реєстрації проживання та зняття з обліку як внутрішньо переміщеної особи, до спірних правовідносин не підлягало застосуванню законодавство, яким врегульовано питання виплати (відновлення) пенсії внутрішньо переміщеним особам, отже зазначена обставина не є законною підставою припинення виплати пенсії.

Посилання відповідача на те, що позивачу необхідно надати нову довідку ВПО суд вважає необґрунтованим, оскільки позивач на той час вже був зареєстрований в Харківській області в смт. Високий, та відмовився від статусу ВПО та усіх соціальних виплат, які передбачені для таких осіб(а.с.100-101).

Посилання відповідача на те, що для поновлення пенсії та здійснення нарахування та виплати пенсії необхідна його паперова пенсійна справа, яка знаходиться на непідконтрольній владі території, не є належною підставою для невиплати пенсіонеру пенсійних виплат, які для нього передбачені чинним законодавством. Оскільки данні обставини, які виникли на території України, ніяк не повинні впливати на законні права та інтереси позивача, як пенсіонера, якому на законних підставах була призначена пенсія за віком.

Будь - яких інших підстав або доказів на підтвердження наявності законних підстав для припинення виплати пенсії позивачу з 01.07.2018 року відповідачем не надано.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що відповідачем, як субєктом владних повноважень, не доведено правомірності наявної бездіяльності щодо невиплати позивачці пенсії, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність Харківського приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області щодо невиплати позивачці пенсії та відповідно зобов'язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії з 01.08.2018 року, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині зобовязання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію у звязку з втратою частини доходів, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно положень ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії (ч.2 ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати").

Статтею 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно положень ст. 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати пенсії позивачці з 01.07.2018, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці компенсацію у звязку з втратою частини доходів, включно по місяць виплати заборгованості по пенсії, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання дане рішення суду в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 55000 грн. 00 коп., то суд зазначає наступне.

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз'яснив, що моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

За змістом частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Позивач у позовній заяві вказав, що через бездіяльність відповідача щодо перерахунку його пенсії зазнав душевних страждань та інші негативні емоції, тощо.

Суд бере до уваги, що позивачка не надала жодного доказу на підтвердження погіршення самопочуття та на підтвердження причинного зв'язку між бездіяльністю відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров'я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо); можливість захисту порушеного права у позивачки наявна, про що свідчить заявлений нею позов до суду; сам лише факт порушення прав позивачки не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов'язково підтверджена належними та допустимими доказами, тому суд приходить до висновку про необґрунтованість позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Посилання позивачки на позицію Європейського суду з прав людини, які викладені у рішеннях Недайборщ проти Російської Федерації, Антипенко проти Російської Федерації, Пшеничний проти Російської Федерації, Гарабаєв проти Російської Федерації, Грідін проти Російської Федерації, Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства згідно з яким заявнику не може бути предявлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, оскільки при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна і констатується судом, є безпідставним, оскільки вказана правова позиція застосовується при стягненні моральної шкоди відповідно до статті 41 Справедлива сатисфакція Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у справах, що розглядаються Європейським судом з прав людини. При цьому Європейський суд з прав людини констатував, що він не застосовує принципів, визначених національним законодавством. Вказане свідчить, що національне законодавство може по-іншому врегулювати відносини щодо компенсації моральної шкоди.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання дане рішення суду в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць.

Щодо вимог позивачки про зобов'язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов'язком суду, а також приписи статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України щодо обов'язковості судових рішень та відсутності об'єктивних обставин щодо невиконання судового рішення з боку відповідача, суд не вбачає підстав для зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на те, що ухвалою суду від 28.11.2018 року позивачку звільнено від сплати судового збору та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Харківського приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (, 62472, Харківська область, м. Мерефа, вул. Дніпропетровська, 206) на користь Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України) судовий збір у розмірі 352.80 грн..

Керуючись ст.ст. 5-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 263, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Харківського приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області () щодо не виплати пенсії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, (іпн.) з 01 липня 2018 року.

Зобовязати Харківське приміське обєднане управління Пенсійного фонду України Харківської області () поновити нараховування та виплату пенсії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, (іпн.) з 01 липня 2018 року.

Виплатити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, (іпн.) заборгованість з виплати пенсії за період з 01 липня 2018 року до моменту поновлення виплати пенсії.

Зобов'язати Харківське приміське обєднане управління Пенсійного фонду України Харківської області () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, (іпн.) компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії відповідно до пункту 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, - за період з 01 липня 2018 року до моменту поновлення виплати пенсії.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Харківського приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (, 62472, Харківська область, м. Мерефа, вул. Дніпропетровська, 206) до Державного бюджету України (Отримувач коштів: УК Основ'ян/мХар Основ'янсь/22030101, код за , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, р/р 4012, код класифікації доходів бюджету: 22030101) за рахунок бюджетних асигнувань суму судового збору, що підлягав сплаті при поданні позову в загальному розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплат ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, (іпн.) пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішенняможе бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Зоркіна Ю.В.