Справа № 826/12921/16
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Файдюка В.В. Чаку Є.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту захисту економіки Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Національної поліції України, Голови національної поліції України Деканоїдзе Х., Департаменту захисту економіки Національної поліції України, третя особа - Державна казначейська служба України, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом до Національної поліції України, Голови національної поліції України Деканоїдзе Х., Департаменту захисту економіки Національної поліції України в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 15.02.2017 року та ухвали суду від 18.04.2018 року про залишення позову без розгляду в частині, просив:

- скасувати наказ Національної поліції України "По особовому складу Департаменту захисту економіки" від 13.07.2016 р. №501 о/с у частині звільнення лейтенанта поліції ОСОБА_5 оперуповноваженого управління захисту економіки у місті Києві;

- поновити лейтенанта поліції ОСОБА_5 на посаді оперуповноваженого відділу управління захисту економіки у місті Києві Департаменту захисту економіки Національної поліції України та в цій частині допустити негайне виконання рішення суду;

- стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.07.2016 р. по дату винесення судового рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю. Скасовано наказ Національної поліції України "По особовому складу Департаменту захисту економіки" від 13 липня 2016 року №501 о/с у частині звільнення лейтенанта поліції ОСОБА_5 оперуповноваженого управління захисту економіки у місті Києві з 15 липня 2016 року. Поновлено ОСОБА_5 на посаді оперуповноваженого управління захисту економіки у місті Києві Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 16 липня 2016 року. Стягнуто з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 липня 2016 року по 18 квітня 2018 року в розмірі 99732,88 грн. (дев'яносто дев'ять тисяч сімсот тридцять дві грн. 88 коп.).

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Департамент захисту економіки Національної поліції України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що голова Національної поліції України, мала повноваження призначати атестування ОСОБА_5, тому суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо відсутності підстав для проведення атестації. Крім цього, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції зроблено невірний розрахунок грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які зявилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Національної поліції України від 13.07.2016 р. №501 о/с лейтенанта поліції ОСОБА_5 оперуповноваженого управління захисту економіки в місті Києві звільнено зі служби в поліції з 15.07.2016 р., згідно з пунктом 5 (через службову невідповідність) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію". Зі змісту наказу вбачається, що підставою для його прийняття слугував атестаційний лист від 01.12.2015 р.

Згідно атестаційного листа ОСОБА_5, прямим керівником зроблено висновок про невідповідність займаній посаді, позивачем отримано за результатами тестування загальних навичок 43 бали, професійне тестування - 38 балів, результати атестування - займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

У протоколі атестаційної комісії від 10.02.2016 р. ОП№15.00003141.0007497 зазначено, що позивач не з'явився.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 04.01.2016 р. по 26.03.2016 р. був звільнений від виконання обов'язків, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується довідкою про тимчасову непрацездатність №073264 та листками непрацездатності Серія АГС №949032, Серія АГЯ №280615, Серія АВО №480744.

Не погоджуючись з висновком Центральної атестаційної комісії, позивачем 01.04.2016 р. подано скаргу голові Центральної апеляційної атестаційної комісії.

У протоколі від 29.06.2016 р. ОП №15.00006867.0007497 Центральної апеляційної атестаційної комісії №1 зазначено, що членами Центральної апеляційної атестаційної комісії під час розгляду скарги було досліджено атестаційний лист та інші матеріали, були поставлені питання, які стосувались професійної діяльності поліцейського та мотивації особи щодо проходження служби в Національній поліції України. За результатами розгляду матеріалів, проведеної співбесіди та обговорення Центральною апеляційною атестаційною комісією одноголосно прийнято рішення про відхилення скарги поліцейського, у зв'язку з низьким рівнем знань нормативно-правових актів і теоретичних знань, що регулюють діяльність Національної поліції України.

Позивач, вважаючи вказані рішення протиправними, звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 вказаного Закону, поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Закону, призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Статтею 47 Закону встановлено, що призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України. У разі проведення конкурсу для визначення кандидата для призначення на відповідну посаду призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції згідно з номенклатурою посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України, та відповідно до результатів конкурсу.

Пунктом 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Згідно пункту 10 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Таким чином, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою або шляхом проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Колегією суддів встановлено, що на підставі особистої заяви позивача наказом Національної поліції України від 07.11.2015 року № 180 о/с ОСОБА_5 без проведення конкурсу призначено на посаду оперуповноваженого відділу управління захисту економіки в м. Києві Департаменту захисту економіки Національної поліції України.

Отже, позивач прийнятий на службу до поліції на умовах, визначених пунктом 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону шляхом видання наказу про призначення за його згодою.

Статтею 58 Закону передбачено, що призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків.

Строкове призначення здійснюється в разі заміщення посади поліцейського на період відсутності особи, за якою відповідно до закону зберігається посада поліцейського, та посад, призначенню на які передує укладення контракту.

Відомостей щодо застереження про тимчасовість призначення ОСОБА_5 на посаду, відповідачем 1 суду не надано.

Таким чином, на думку колегії суддів, відповідно до пункту 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, видання наказу про призначення є самостійною і достатньою підставою для призначення колишніх працівників міліції на посади, створені в структурі Національної поліції України.

Вказаний пункт Закону не передбачає процедури переатестування колишніх працівників міліції на предмет відповідності посаді як під час прийняття, так і після такого прийняття під час подальшого проходження служби в поліції.

Натомість, мету та підстави атестування поліцейських визначено у ст. 57 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону, атестування поліцейських проводиться з метою оцінки їхніх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри.

Частиною 2 ст. 57 Закону встановлено, що атестування поліцейських проводиться: 1) при призначенні на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу; 2) для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність; 3) для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

Наведені у ч. 2 ст. 57 Закону підстави для проведення атестування є вичерпними. Метою проведення атестування із будь-яких зазначених вище підстав є вирішення можливості в той чи інший спосіб залишення особи на службі і, як крайній захід, пропозиція щодо звільнення зі служби у зв'язку зі службовою невідповідністю виходячи з професійних, моральних і особистих якостей.

Кожна з зазначених трьох підстав для проведення атестування повинна бути зв'язана з певними передумовами, зокрема, атестування яке призначається для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність повинне бути зумовлене існуванням реальних підстав до звільнення, як то неналежне виконання службових обов'язків, порушення установленого чинним законодавством порядку і правил несення служби тощо.

Частиною 4 ст. 57 Закону України "Про Національну поліцію" визначено особу, яка за наявності законодавчо визначених підстав уповноважена видати розпорядчий документ про проведення атестування.

Згідно пояснень представника Департаменту захисту економіки Національної поліції України, атестація позивача призначена на підставі наказу Національної поліції України від 20.11.2015 №210 о/с "Про проведення атестування поліцейських апарату Національної поліції України, головних управлінь Національної поліції в Київській області та м. Києві". У поясненнях зазначено, що існувала необхідність перевірки відповідності позивача займаній посаді, можливості призначення його на вищу посаду, а у випадку непідтвердження відповідності займаній посаді - необхідності вирішення питання про переміщення його на нижчу посаду або звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

Іншого наказу Національної поліції України, який би передбачав, що позивач підлягає атестуванню із зазначенням підстав, передбачених ч. 2 ст. 57 Закону України "Про Національну поліцію", для проведення атестування щодо позивача відповідачами суду не надано.

З пояснень відповідачів встановлено, що атестування ОСОБА_5 було проведено у порядку атестації усіх поліцейських Національної поліції України з метою оцінки їх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри, відповідно до статті 57 Закону.

Однак, Закон не передбачає проведення атестування без настання обставин, визначених частиною 2 статті 57 Закону.

За викладених обставин, суд дійшов висновку про те, що атестацію позивача проведено безпідставно та протиправно.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що проведення атестації без необхідних передумов і за відсутності підстав, передбачених частиною другою статті 57 Закон України "Про Національну поліцію", суперечить вимогам цього Закону.

Також, колегія суддів зазначає, що розділ XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" не передбачає проведення атестування чи переатестування працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції.

В даному випадку, атестація позивача проведена саме в зв'язку з тим, що його було переведено з посади в органах внутрішніх справ на службу в поліцію. Відповідно, доводи представника Національної поліції України щодо призначення атестації ОСОБА_5, у зв'язку з негативною характеристикою безпосереднього керівника не підтверджені доказами.

Також, судом враховано, що відповідачами не надано доказів дотримання вимог пункту 3 Розділу IV, за яким атестаційні листи на поліцейських складають безпосередні керівники. Безпосередній керівник складає атестаційний лист на підлеглого за умови спільної служби в одному підрозділі з ним не менше 3 місяців. Якщо на час складання атестаційного листа керівник не має тримісячного строку спільної служби з поліцейським, який атестується, то такий лист складається заступником керівника або прямим керівником, який має строк спільної служби понад 3 місяці.

Згідно атестаційного листка, його складено 01.12.2015 р., водночас, на службу в поліцію позивача призначено наказом 11.11.2015 р. №180 о/с.

З наведенного слідує, що атестація позивача призначена без достатніх правових підстав, відповідно, наказ від 13.07.2016 р. №501 о/с у частині звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 5 частиною першою статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" за наслідками атестації є протиправним.

Також, протокол Центральної атестаційної комісії №2 від 10.02.2016 р. не відповідає вимогам пунктів 11, 16 розділу IV "Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських". Зокрема, зі змісту протоколу не зрозуміло, на підставі якої інформації комісією зроблено висновок про невідповідність позивача займаній посаді, яка інформація, докази досліджувались та слугували відповідному висновку. Протокол містить лише одне застереження, що поліцейський не з'явився, однак відповідно до пункту 12 розділу IV вказаної Інструкції це не позбавляє обов'язку атестаційну комісію здійснити повноцінну атестацію без проведення співбесіди. Жодної іншої інформації протокол не містить.

Під час розгляду справи відповідачем не було надано належних та допустимих доказів, які підтверджують те, що вказана кількість балів свідчить професійну невідповідність позивача, доказів наявності недоліків в роботі позивача.

Оскільки негативне рішення атестаційної комісії тягне за собою правові наслідки у вигляді звільнення особи зі служби через службову невідповідність, таке рішення, незалежно від форми його оформлення (протокол, окремий акт), повинно бути мотивованим, детальним і повним, відображати усі суттєві обставини, що мали вплив на його прийняття.

Принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

В Рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У Рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Проте, з матеріалів справи неможливо встановити, яким саме критеріям не відповідав позивач, що, в сукупності, призвело до прийняття рішення про службову невідповідність.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно задоволено вимоги позивача про скасування наказу Національної поліції України "По особовому складу Департаменту захисту економіки" від 13.07.2016 р. №501 о/с у частині звільнення лейтенанта поліції ОСОБА_5 оперуповноваженого управління захисту економіки у місті Києві та поновлення на посаді оперуповноваженого відділу управління захисту економіки у місті Києві Департаменту захисту економіки Національної поліції України.

Разом з цим, судом першої інстанції, також, вирішено стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 липня 2016 року по 18 квітня 2018 року в розмірі 99732,88 грн.

Однак, у відповідності до ст. 94 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня іоо вченого звання.

Таким чином, Постанова Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», на яку посилається суд першої інстанції, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки Наказом МВС України №260 від 06.04.2016р. були затверджені Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які набули чинності з дня офіційного опублікування. Спірні правовідносини виникли в момент звільнення позивача, тобто 13.07.2016 року. Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про національну поліцію» та Порядок №260. Відповідно до цього Порядку №260 при розрахунку середньоденного забезпечення позивача використовуються календарні дні, а не робочі дні.

Згідно п. 15 Розділу І Порядку № 260, при прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

В силу пункту 9 Розділу І Порядку № 260, при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється зиплата.

Пунктом 6 Розділу III Порядку № 260 передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції зроблено розрахунок заробітної плати, виходячи з останніх двох місяців роботи, що передували звільненню та помножено на кількість робочих днів, що минули з моменту звільнення позивача до дати винесення рішення, що і склало суму середнього заробітку у розмірі 99 732,88 грн.

Водночас, при здійсненні розрахунку судом першої інстанції не взято до уваги, що грошове забезпечення позивача визначене йому на дату звільнення складає 4400 грн. за один місяць і, відповідно, розмір грошового забезпечення за кожен повний місяць вимушеного прогулу також складає 4400 грн. в не залежності від кількості календарних чи робочих днів у місяці.

Згідно розрахунку відповідача № 407 від 26.10.2018 року, грошове забезпечення ОСОБА_5 складає 92 910,00 грн. (дев'яносто дві тисячі дев'ятсот десять грн. 00 коп.)

Таким чином, з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_5 належить стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16 липня 2016 року по 18 квітня 2018 року у сумі 92 910,00 гривень.

Згідно правової позиції, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Відповідно до п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги, однак, вимоги в частині здійснення нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачу не вірно задоволено у розмірі 99 732,88 грн., а тому постанова суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині у розмірі 92 910,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі частково спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції частково не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права частково призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню в частині з прийняттям нового рішення в цій частині.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту захисту економіки Національної поліції України задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року в частині стягнення з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_5 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16 липня 2016 року по 18 квітня 2018 року в розмірі 99 732,88 грн. (дев'яносто дев'ять тисяч сімсот тридцять дві грн. 88 коп.) - скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 липня 2016 року по 18 квітня 2018 року в розмірі 92 910,00 грн. (дев'яносто дві тисячі дев'ятсот десять грн. 00 коп.).

В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Файдюк В.В. Чаку Є.В.
Повний текст постанови виготовлено 28.01.2019 року.