Справа № 6-а-9/2012
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2019-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/3722/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сапіги В.П.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участі секретаря судових засідань Луців І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником - адвокатом ОСОБА_3, на ухвалу Монастириського районного суду Тернопільської області від 17 січня 2012 року, постановлену під головуванням судді Іванчук В.М. в м. Монастириська, у справі № 6-а-9/2012 з розгляду подання Відділу Державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області, правонаступником якого є Бучацький міжрайонний відділ ДВС головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про тимчасове обмеження виїзду за межі України ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

Головний державний виконавець ВДВС Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області звернувся в суду в порядку статті 377-1 ЦПК України з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, 02.05.1983року народження, жителя (згідно виконавчого документа) с.Олеша Монастириського району Тернопільської області до виконання ним своїх зобов'язань згідно постанови № 050810, виданої 13.09.2011 ВДАІ УМВСУ про стягнення з ОСОБА_2 в дохід держави 510,00 грн штрафу.

Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 17 січня 2012 року задоволено подання головного державного виконавця, тимчасово заборонено боржнику ОСОБА_2. у виїзді за кордон України до виконання зобов'язань згідно постанови №050810, виданої 13.09.2011 ВДАІ УМВСУ. Виконання ухвали суду покладено на Державну прикордонну службу України.

Не погоджуючись з постановленням вказаної ухвали, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права та підлягає скасуванню.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд, задовольняючи подання державного виконавця в обмеженні права виїзду за межі України, враховував ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року, відповідно до якої державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням. Зазначає, що за матеріалами справи державним виконавцем до суду не було подано жодного доказу, який би підтвердив ту обставину, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань. Тобто, право державного виконавця на звернення із поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, тобто наявність лише самого зобов'язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Факт ухилення має підтверджуватись сукупністю доказів, які державний виконавець повинен зазначити в поданні. На даний час щодо апелянта відсутнє виконавче провадження про стягнення штрафу згідно постанови №050810 від 13.09.2011. Звертає увагу, що суд першої інстанції вирішив дану справу в порушення вимог ЦПК України в порядку КАС України. Стаття 377-1 ЦПК є спеціальною нормою, яка застосовується на стадії виконання судових рішень, ухвалених незалежно від виду судочинства та рішень інших органів (посадових осіб). Тобто, даний спір не належало розглядати в порядку адміністративного судочинства, а тому суд першої інстанції безпідставно та з порушенням норм процесуального права вирішив даний спір по суті. Просить скасувати оскаржувану, закривши провадження у справі.

Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, надали апеційному суду заяви про розгляд справи без їхньої участі, а тому відповідно до ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 КАС України суд розглядає справу за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши апеляційну скаргу в межах її доводів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що27 грудня 2011 року головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції звернувся в суд з поданням в порядку статті 377-1 ЦПК України про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до виконання ним зобов'язань згідно постанови № 050810, виданої 13.09.2011 ВДАІ УМВСУ про стягнення з нього в дохід держави 510,00 грн штрафу.

07.10.2011 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та надано боржнику строк для самостійного виконання до 14.10.2011, проте боржник постанову не виконав.

Підставою звернення до суду з поданням послугувала вказана вище постанова № 050810, яка перебувала на виконанні у відділі ДВС Монастириського районного управління юстиції.

У поданні зазначено, що у період з дня відкриття виконавчого провадження та станом на момент звернення з поданням державним виконавцем здійснювалися заходи щодо своєчасного та повного виконання виконавчого документа у спосіб і порядок, визначений даним рішенням суду, відповідно до ст.ст. 5,11,52 Закону України «Про виконавче провадження» та встановлено, що у боржника відсутні кошти та майно, на яке може бути звернено стягнення в рахунок погашення боргу в сумі 510,00 грн.

Постановляючи 17 січня 2012 року ухвалу, суд першої інстанції задовольнив подання головного державного виконавця про тимчасову заборону ОСОБА_2 у виїзді за кордон України. При тому суд керувався тим, що станом на 17.01.2012 боржником постанова ВДАІ не виконана, заборгованість становить 510,00 грн. ОСОБА_2 не вчинено жодних дій, спрямованих на виконання вказаної постанови. Отже, суд прийшов до висновку, що боржник ухиляється від виконання покладених на нього зобов'язань, та застосував до ОСОБА_2 за правилами адміністративного судочинства положення п.18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження » та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду, перевіряючи законність та обґрунтованість постановлення вказаної ухвали суду, вважає, що така підлягає скасуванню та закриттям провадження з урахуванням такого.

Згідно пункту 18 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV в редакції на час звернення до суду з поданням (далі - Закон № 606-XIV) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має, зокрема, право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

У відповідності до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо: діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Встановлено і такі обставини не заперечуються сторонами, що 22.10.2018 ОСОБА_2 намагався перетнути кордон України, однак уповноваженою службовою особою підрозділу охорони кордону «Римачі» було прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону України на підставі ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» з причин того, що ОСОБА_2 ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області 17.01.2012 тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон України.

ОСОБА_2 звернувся до Бучацького міжрайонного відділу ДВС головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, до якого перейшли усі права Монастириського ДВС, для того, щоб скасувати обмеження у праві виїзду за кордон, оскільки даний штраф апелянтом сплачено. У виконавчій службі ОСОБА_2 було повідомлено, що на даний час відносно нього не відрито виконавче провадження стосовно виконання постанови №050810, виданої ВДАІ УМВСУ від 13.09.2011, з огляду на що державний виконавець не може поза межами виконавчого провадження вчиняти будь-які дії, в тому числі щодо звернення про зняття обмеження у праві виїзду за кордон України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_2 на даний час не має боргових зобов'язань на примусовому виконанні в органах ДВС, а отже має право на вільний вибір місця проживання, вільне залишення території України.

Колегія суддів приймає до уваги й те, що оскаржувана ухвала постановлена в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України (у редакції, чинній на час звернення органу ДВС з поданням до суду) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною другою статті 4 КАС України (у зазначеній редакції) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України (у відповідній редакції) Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Глава 6 (у редакції, чинній на час звернення органу ДВС з поданням до суду) містила ряд статтей, які визначали особливості провадження в окремих категоріях адміністративних справ, серед яких відсутня процедура звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до частини 1 статті 377-1 Цивільного процесуального кодексу України в редакції на час звернення до суду з поданням питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України в тій же редакції суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Отже, питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується судом за правилами цивільного судочинства в порядку, передбаченому ст. 377-1 ЦПК України.

За змістом цієї статті вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується в порядку, передбаченому цим Кодексом щодо боржників у виконавчому провадженні, за будь-якими виконавчими документами, передбаченими ст. 17 Закону № 606-XIV, примусове виконання яких здійснюється ДВС.

Інші процесуальні кодекси - Господарський процесуальний кодекс України, Кодекс адміністративного судочинства України та Кримінальний процесуальний кодекс України - не містять відповідних норм у розділах, що регулюють вирішення процесуальних питань, пов'язаних із виконанням судових рішень, ухвалених за нормами цих кодексів. КАС України містить розд. V "Процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах", ГПК України - розд. XIV "Виконання рішень, ухвал, постанов". Разом із тим, зазначені процесуальні норми КАС України та ГПК України не містять норм щодо процесуального порядку обмеження права боржника на виїзд за межі України.

Таким чином, стаття 377-1 ЦПК України є спеціальною нормою, яка застосовується на стадії виконання судових рішень, ухвалених незалежно від виду судочинства та рішень інших органів (посадових осіб). При тому, подання державного виконавця щодо процесуального порядку обмеження права боржника на виїзд за межі України має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Така правова позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду України, наведеною 01 лютого 2013 року за результатами аналізу справ щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Отже, суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, не звернува увагу, що вказане подання державного виконавця підлягає розгляду підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За практикою Європейського суду з прав людини (наприклад рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 239 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Монастириського районного суду Тернопільської області від 17 січня 2012 року у справі № 6-а-9/2012 - скасуванню із закриттям провадження у справі, так як зазначена категорія справ підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючисьст.ст.242,238, 308,310,315,319,321,322,325,329Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційнускаргу ОСОБА_2, подану його представником - адвокатом ОСОБА_3, задовольнити.

Скасувати ухвалу Монастириського районного суду Тернопільської області від 17 січня 2012 року у справі № 6-а-9/2012.

Провадження у справі № 6-а-9/2012за поданням Відділу Державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області про тимчасове обмеження виїзду за межі України ОСОБА_2 - закрити.

Роз'яснити, що подання державного чи приватного виконавця щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 28.01.2019.