Справа № 826/11355/18
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2019-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 січня 2019 року № 826/11355/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Арсірія Р.О., за участю секретаря судового засідання Шевченко М.В.,

за участі представників сторін:

від позивача - представник Назарук О.В.

представник відповідача - Борисевич Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»
до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.06.2018 року

Суд прийняв до уваги таке:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (надалі - ТОВ «ЕКО», позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (надалі - Офіс, відповідач), в якому просить з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просить:

визнати протиправним та скасувати наказ № 298 від 27.02.2018 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки», що винесено Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби;

визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14.06.2018 №№ , , , , прийняті Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірні податкові повідомлення-рішення ґрунтуються на помилкових судженнях суб'єкта владних повноважень, що викладено в акті перевірки, а тому підлягають скасуванню.

Представник відповідача проти позову заперечив, зазначив, що оскаржувані рішення приймалися правомірно.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Як слідує з матеріалів справи, у період з 27.02.2018 по 10.05.2018 на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2017 у справі №671/44123/17 (провадження №1-кс/761/28036/2017), ухвали Шевченківського районного суду м. Києві від 12.01.2017 №761/548/1799 (провадження №1кс/761/686/2017) та на підставі наказу від 27.02.2018 №298 Офісу великих платників податків ДФС «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки», відповідачем проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Ексім Трейд Транс Фуд» за період з 01.11.2015 по 31.10.2016 та з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності визначення об'єкту оподаткування, повноти нарахування та сплати податків до бюджетів усіх рівнів при взаємовідносинах з ТОВ «Енпайс» за період з 01.01.2016 по 23.11.2017.

За результатами перевірки, з урахуванням Рішенням відповідача про розгляд заперечення від 12.06.2018 №24453/10/28-10-42-01-11, контролюючим органом винесено наступні оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 14.06.2018 (т. 1 а.с. 135-138):

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 9 614 948,00 грн та застосовано штрафну санкцію - 2 403 737,00 грн;

№, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 47 558 420,00 грн;

№, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на 13 081,00 грн;

№, яким позивачу застосовано штрафну санкцію у розмірі 510 грн.

Не погоджуючись з правомірністю податкових повідомлень - рішень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Як свідчить зміст наказу № 298 від 27.02.2018, в якості підстав для проведення документальної позапланової виїзної перевірки позивача зазначено, в т.ч. пп.78.1.11 Податкового кодексу України.

Згідно із пп.78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України, посилання на який міститься в наказі, документальна позапланова перевірка здійснюється у разі коли отримано судове рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки винесену ними відповідно до закону.

Таким чином, з аналізу наведених правових норм вбачається, що документальна позапланова виїзна перевірка призначається на підставі наказу керівника контролюючого органу та за наявності підстав для її проведення.

У свою чергу можливість для проведення документальної позапланової виїзної перевірки та прийняття відповідного наказу на підставі пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України виникає за наявності двох умов: 1) отримання ухвали слідчого судді (суду); 2) відповідності ухвали слідчого судді (суду) закону.

Як вбачається з резолютивної частини ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2017 у справі №671/44123/17 (провадження №1-кс/761/28036/2017) та ухвали Шевченківського районного суду виключно м. Києві від 12.01.2017 №761/548/1799 (провадження №1кс/761/686/2017), зазначений в ухвалах слідчих суддів порядок оскарження даних ухвал фактично передбачає, що ухвали оскарженню не підлягають та набирають законної сили з моменту їх проголошення. Строк пред'явлення ухвали до виконання не зазначено.

Поряд з цим, ухвала слідчого судді по справі № №671/44123/17 про призначення позапланової перевірки, постановлена 06.12.2017 року, натомість оскаржуваний наказ № 298 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки» прийнятий відповідачем - від 27.02.2018 року, тобто, зі спливом майже 3 місяців.

Аналогічним чином, ухвала слідчого судді по справі №761/548/1799 про призначення перевірки постановлена 12.01.2017, натомість оскаржуваний наказ № 298 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки» прийнятий відповідачем - від 27.02.2018 року, тобто, зі спливом більш ніж 1 року.

Між тим, приписами п. 56.21 ст. 56 ПК України встановлено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Положення Кримінально процесуального кодексу України не містять безпосередньої норми, якою визначено компетенцію слідчого судді щодо вирішення питання про надання дозволу на проведення податкової перевірки, та не передбачають порядок розгляду питання призначення позапланової перевірки слідчим суддею.

Отже, з аналізу норм Податкового кодексу України та положень Кримінального процесуального кодексу України вбачається певна неузгодженість. Визначена в Податковому кодексі України процедура проведення позапланової перевірки за рішенням слідчого судді (суду) не узгоджується з приписами кримінального процесуального закону стосовно повноважень слідчого судді на призначення такої перевірки за клопотанням слідчого в рамках кримінального провадження та, крім того, взагалі відсутня процедура розгляду такого клопотання.

Основними засадами податкового законодавства є принципи, в яких визначено зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин.

Зважаючи на суперечність, непослідовність та неузгодженість зазначених вище положень нормативно-правових актів, суд приходить до висновку про наявність неоднозначного (множинного) трактування прав та обов'язків контролюючого органу у спірному випадку, а саме у правомірності прийняття рішення, оформленого наказом, про проведення перевірки на підставі ухвали слідчого судді, прийнятої в рамках кримінального провадження.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин приписів п.56.21. ст. 56 ПК України та ухвалення рішення на користь позивача.

Більш того, як зазначено в ухвалі Верховного Суду від 06.03.2018 №243/6674/17-к:

« 37. Частина друга статті 93 КПК передбачає, серед іншого, що збирання доказів можливе за допомогою витребування та отримання висновків ревізій та актів перевірок, а частина друга статті 89 визначає як джерело доказів, серед іншого, акти перевірок.

38. Ці положення процесуального закону також не дають повноважень слідчому судді надавати дозвіл на призначення перевірки. Використання виразу «витребування та отримання» передбачає повноваження використовувати у якості доказів висновки ревізій і актів перевірок (як і будь-які інші документи), що існують незалежно від кримінального розслідування. Процесуальний закон чітко відрізняє документи, створені в межах кримінального провадження, від документів, походження яких не залежить від кримінального провадження, і підпорядковує ці два типи документів різному правовому режиму. Тому помилково виводити з повноваження «витребувати» повноваження «призначити» перевірку.

39. Суд не може погодитися з висновком слідчого судді, що виключення з переліку повноважень слідчого чи прокурора повноваження «призначати ревізії та перевірки» означає запровадження судового контролю за такими діями слідчого і прокурора.

40. Пункт 18 частини першої статті 3 КПК визначає:

«слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні…».

41. Таким чином, законодавець чітко визначив роль слідчого судді у системі кримінального судочинства: забезпечити, аби правоохоронні органи під час здійснення наданих їм повноважень не порушували права, свободи і інтереси особи.

42. Це завдання може виправдати різноманітні повноваження слідчого судді, спрямовані на забезпечення прав, свобод і інтересів осіб, навіть якщо вони недостатньо чітко передбачені законодавством. Приклад таких повноважень можна знайти у статті 206 КПК, коли законодавство зобов'язує слідчого суддю «вжити необхідних заходів», не визначаючи перелік цих заходів.

43. Однак, навіть при найширшому розумінні ролі слідчого судді, неможливо узгодити з нею право слідчого судді розширювати - порівняно із законодавством - повноваження державних органів і посадовців. Слідчий суддя може лише обмежити в конкретному випадку, виходячи з обставин справи, використання вже наданих їм законом повноважень.

44. У цій справі суддя прийняв рішення, яке має зовсім протилежний ефект: він надав слідчому повноваження, яких той був позбавлений законом. Це суперечить самій суті судового контролю над діями і рішеннями державних органів з метою захисту прав, свобод і інтересів осіб. Це також суперечить завданню суду як інституції в демократичному суспільстві.

50. Положення законодавства, якими виключені повноваження слідчого чи прокурора призначати перевірки, не можуть тлумачитися як зміна порядку здійснення повноважень, наприклад, як заборона здійснювати ці повноваження без дозволу слідчого судді чи суду. Законодавець цілком і безумовно виключив такі дії з кола тих дій, що дозволяються вчиняти слідчому або прокурору. В контексті цієї справи завдання слідчого судді полягало саме в тому, аби повноваження слідчого і прокурора, що були виключені законом, були також виключені на практиці.

51. Отже, суд вважає, що у цьому випадку слідчий суддя, надавши слідчому дозвіл на проведення перевірки, вийшов за межі своїх повноважень і прийняв рішення, яке не передбачене кримінальним процесуальним законодавством.»

Разом з цим, Окружний адміністративний суд міста Києва приймає до уваги те, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.07.2018 у справі №11-сс/796/2962/2018 апеляційну скаргу Генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» задоволено та скасовано ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2017.

Одночасно Апеляційним судом м. Києва постановлено нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого з ОВС 6 відділу розслідувань кримінальних проваджень СУ фінансових розслідувань офісу великих платників податків ДФС Касіча В.В., про призначення документальної позапланової перевірки ТОВ «ЕКО» за період з 01.01.2016 по 23.11.2017, повернуто особі, яка його подала (т.1 а.с. 50).

З огляду на викладене, враховуючи зазначену вище правову позицію Верховного Суду, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку про те, що у межах спірних правовідносин відсутні обставини, з якими положення пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України пов'язують можливість призначення та проведення перевірки.

Таким чином, оскільки наказ від 27.02.2018 №298 є неправомірним то він підлягає скасуванню.

В контексті наведеного, суд зазначає, що у разі визнання перевірки незаконною така перевірка відсутня як юридичний факт, що виключає наявність у податкового органу компетенції на прийняття податкового повідомлення-рішення. У такому випадку висновки акту перевірки, визнаної протиправною, не повинні оцінюватися судом. Податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню в силу незаконності наказу, податкової перевірки та відсутності правових наслідків такої.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дії відповідача з проведення перевірки ТОВ «ЕКО», не узгоджуються із нормами Податкового кодексу України та Кримінально-процесуального кодексу України, вчинені не на підставі не у межах повноважень, що ним передбачені, а тому є протиправними.

Отже, проведена відповідачем перевірка позивача не створює правових наслідків, зокрема у вигляді прийняття оскаржуваного податкового повідомлення - рішення.

В той же час, з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин по справі, Окружним адміністративний судом міста Києва встановлено наступне.

Позивач у перевіряємий період мав господарські взаємовідносини з ТОВ «Енпайс» на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2017 №2701-3 (т.2 а.с. 1-6).

Факт оплати за договором підтверджується платіжними доручення (т.2 а.с. 9-12) та додатковими угодами №1, 2 від 28.01.2017 та від 15.03.2017 (т.2 а.с. 7-8).

Також, виконання договору підтверджується видатковими накладними та товарно транспортними накладними (т.2 а.с. 13- 245, т.3 а.с. 1-137).

Разом з цим, не посилаючись на зібрані під час перевірки докази відповідач виклав в акті припущення про встановлення «ознак фіктивності діяльності» вказаних суб'єктів господарювання. Таким чином, податковий орган дійшов до висновку, що визнані позивачем зобов'язання перед ТОВ «ЕНПАЙС» не підлягають погашенню та відповідно до Положень (стандартів) бухгалтерського обліку, мають бути включені до складу доходу.

Під час проведення перевірок підставами для висновків є перелік встановлений ст.83 ПК України, а саме:

документи, визначені цим Кодексом;

податкова інформація;

експертні висновки;

судові рішення;

податкові консультації, інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.

Таким чином, податкове законодавство чітко визначає чим повинен керуватися Відповідач під час складання акту перевірки. Зазначена норма податковим органом врахована не була. Оскільки «ознаки фіктивності» та їх встановлення не передбачені податковим законодавством, у якості доказу в описовій частині мало бути приведено рішення суду, або іншого органу, що встановив такі ознаки.

Порушення загально порядку доведення висновків, покладених в основу рішення органу владних повноважень робить його таким, що прийнято у супереч ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому - протипрапвним.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний суд у своїх постановах від 27.02.2018 у справах №813/1766/17, №802/1853/16-а.

Дані отримані в рамках кримінального провадження (пояснення засновників ТОВ «ЕНПАЙС») без підтвердження їх вироком по справі (судовим рішенням), а тим більше використання їх без окремого дозволу слідчого є неналежним доказом.

Зазначене підтверджується рішенням Верховного суду від 20.06.2017 року по справі №21-1807а16.

Директором та засновником ТОВ «ЕНАПАЙС» у період реалізації господарської операції була ОСОБА_4, яка підтвердила наявність та дійсність господарських операцій між сторонами. Отже, пояснення будь-яких інших осіб могли б мати юридичне значення тільки під час розгляду справи кримінального провадження у суді.

Стосовно тверджень відповідача про те, що позивачем надано видаткові накладні в кількості меншій ніж зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних, не відповідає обставинам справи, оскільки накладні надані рівно в тій кількості як і було зареєстровано, Наданими по справі доказами підтверджено, що позивач надав зведені податкові накладні, оскільки постачання товарів мало ритмічний характер з урахуванням загального обсягу постачання. Зазначене не суперечить правилам бухгалтерського обліку та дозволяється чинним податковим законодавством України.

Відповідно до п.201.4 ст.200 ПК України платники податку при здійсненні постачання товарів/послуг, постачання яких має безперервний або ритмічний характер:

покупцям - платникам податку - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведені податкові накладні на кожного платника податку, з яким постачання мають такий характер, з урахуванням усього обсягу постачання товарів/послуг відповідному платнику протягом періоду, за який складається така податкова накладна, протягом такого місяця;

покупцям - особам, не зареєстрованим платниками податку, - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведену податкову накладну з урахуванням всього обсягу постачання товарів/послуг таким покупцям, з якими постачання мають такий характер протягом періоду, за який складається така податкова накладна, протягом такого місяця.

Суд відхиляє посилання відповідача на відсутність довіреностей на отримання товару, я на підтвердження податкового порушення. Однак, відповідно до Додаткової угоди №1 від 28.01.2017 до договору купівлі продажу №2701-3 від 27.01.2017 поставка товару здійснювалась на умовах EXW, згідно міжнародних правил тлумачення комерційних термінів Інкотермс (у редакції 2010 р.), з урахування умов Договору. Адреса поставки Товару: Бориспілький р-н с.Щасливе вул. Демидова, 2 (т.2 а.с. 7-8).

Таким чином, оскільки постачання товару здійснювалося на умовах самовивозу, всі необхідні дані для здійснення перевезення були зазначені в ТТН на вантаж, складеної позивачем. При цьому відсутність та/або дефектність документів на транспортне перевезення обумовленого договорами товару не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у своїй постанові від 06.02.2018 у справі №821/589/17.

Факт неподання контрагентом (ТОВ «ЕНПАЙС») податкового розрахунку сум доходу, нарахованого на користь фізичних осіб і сум утриманого з них податку за звітній період 1 квартал 2017 року не може підтверджувати заниження позивачем доходу та не впливає на податковий кредит позивача, оскільки в Україні діє принцип індивідуальної юридичної відповідальності, а тому позивач не зобов'язаний здійснювати контроль своєчасності подання звітності свого контрагента.

Стосовно господарських взаємовідносин з ТОВ «ЕКСІМ ТРЕЙД ТРАНС ФУД»

У перевіряємий період Позивач мав господарські взаємовідносини з ТОВ «Ексім Трейд Транс Фуд» на підставі договору поставки від 01.06.2015 №01/06/15/1 (т.4 а.с. 1-13).

Факт виконання договору підтверджується прибутковими накладними (т.4 а.с. 19-200, т.5 а.с. 1-74), видатковими накладними (т.5 а.с.101-144, т.6 а.с. 1- 250, т.7 а.с. 1-218, т.8 а.с. 1-260, т.9 а.с. 1-250, т.10 а.с. 1-250) та товарно-транспортними накладними (т.11 а.с. 1-250, т.12 а.с.1-139, т.13 а.с. 20-250, т.14 а.с. 1-250, т.15 а.с. 1-250).

Факт оплати за договором поставки підтверджується платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи (т.16 а.с. 1-179, т.17 а.с. 1-94, т.18 а.с. 1-196, т.19 а.с. 1-139, т.20 а.с. 1-250, т.21 а.с. 1-138, т.22 а.с. 1-200, т.23 а.с. 1-200, т.24 а.с.1-200, т.25 а.с.1-129, т.26 а.с. 1-242, т.27 а.с. 1-250, т.28 а.с. 1-250, т.29 а.с. 1-250).

Розрахунок податкових зобов'язань позивача при виконанні угод з цим контрагентом податковий орган зробив самостійно посилаючись на не підтвердження реальності вчинення господарських операцій. Податковим органом зменшено податковий кредит по податку на додану вартість та зменшені витрати визначені у фінансові звітності по податку на прибуток.

Податковим органом не прийнято до уваги посилання платника податків на факт вилучення документів за перевіряємий період в рамках кримінального провадження.

Підставою для нарахування грошових зобов'язань став висновок відповідача про відсутність реальних фінансово-господарських операцій між позивачем і ТОВ «ЕТТФ», аргументований лише відсутністю первинних документів під час перевірки.

Разом з тим, суд вважає доведеним, що відсутність у платника необхідних первинних документів по взаємовідносинам з цим постачальником на час проведення перевірки зумовлена вилученням документів у позивача правоохоронними органами. Зазначена обставина засвідчена протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 08.04.2013 (а.с.30, т.1) та повідомленням Інспекції позивачем (лист № 21-08/13від 21.08.2013).

За пунктом 44.6 статті 44 Податкового кодексу України (далі - ПК) зазначена обставина є поважною у разі не надання документів до перевірки. Зміст цієї норми спростовує висновок податкового органу про відсутність у позивача необхідних первинних документів.

Пунктом 85.9 статті 85 ПК передбачено, у разі коли до початку або під час проведення перевірки оригінали первинних документів, облікових та інших регістрів, фінансової та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів, а також виконання вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, були вилучені правоохоронними та іншими органами, зазначені органи зобов'язані надати для проведення перевірки контролюючому органу копії зазначених документів або забезпечити доступ до перевірки таких документів.

Такі копії, засвідчені печаткою та підписами посадових (службових) осіб правоохоронних та інших органів, якими було здійснено вилучення оригіналів документів, або яким було забезпечено доступ до перевірки вилучених документів, повинні бути надані протягом трьох робочих днів з дня отримання письмового запиту контролюючого органу.

У разі якщо документи, зазначені в абзаці першому цього пункту, було вилучено правоохоронними та іншими органами, терміни проведення такої перевірки, у тому числі розпочатої, переносяться до дати отримання вказаних копій документів або забезпечення доступу до них.

Втім, як встановили суди, передбачені наведеними законодавчими положеннями заходи для одержання вилучених у платника оригіналів первинних документів Інспекцією не вчинялися; термін перевірки до отримання відповідних документів відповідачем не переносився.

У той же час, на підтвердження реальності здійснених господарських операцій та факту виконання договору купівлі-продажу та договору поставки у межах господарської діяльності позивач надав суду копії первинних документів, які підтверджують виконання обов'язків за договорами, а саме: договори, додаткові угоди, видаткові накладні, прибуткові накладні, товарно-транспортні, платіжні доручення.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 ПК України).

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 Податкового Кодексу.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку (частина 3 статті 9 Закону України №996-ХІV).

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема, якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суд враховує, що відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб'єктом владних повноважень покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання податковим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми витрат та/або податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

При вирішенні даного спору суд притримується позиції, що у разі якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, контрагенти були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями, ні за можливої недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі № К/9901/1514/18.

У той же час, позивачем до матеріалів справи було надано документацію по взаємовідносинам з вказаними контрагентами: договори, додаткові угоди до них, прибуткові та видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, платіжні доручення зазначені документи мали бути перевірені податковим органом але залишилися поза увагою.

Так, на момент здійснення спірних господарських операцій контрагенти позивача зареєстровані як юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Отже, позивачем були виконані передбачені законодавством вимоги для підтвердження права на податковий кредит та формування витрат з податку на прибуток.

Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допустили його контрагенти, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди.

Виходячи зі змісту статей 109-113 ПК України, відповідальність платника податків у вигляді застосування штрафних (фінансових) санкцій можлива лише за умови вчинення ним порушень, визначених законами з питань оподаткування.

Пунктом 123.1 статті 123 Податкового Кодексу України передбачено, що у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування. При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов'язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування - тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Аналіз зазначено норми дає змогу дійти висновку, що обов'язковою передумовою застосування до платника податків штрафної (фінансової) санкції є визначення контролюючим органом відповідної суми грошового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування, тощо.

Оскільки за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення позивачу основного зобов'язання, відповідно штрафні санкції застосуванню не підлягають, а податкові повідомлення рішення підлягають визнанню протиправними та скасуванню повністю.

Відтак, викладені в акті перевірки, висновки контролюючого органу є необґрунтованими та такими, що не відповідають встановленим обставинам справи, а винесені на його підставі спірні податкові повідомлення - рішення від 14.06.2018 №, №, №, № є протиправними.

Згідно з частиною першою статті 9, статей 73, 74, 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ № 298 від 27.02.2018 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки» , що винесено Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14.06.2018 №№ , , , , прийняті Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (, 03039, м.Київ, проспект Науки, 8) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (, 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11г, ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 616 700,00 грн.

Повний текс рішення суду складено 30.01.2019.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Р.О. Арсірій