Справа № 640/21306/18
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Ісаєнко Ю.А., Костюк Л.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року у справі за заявою Головного управління ДФС у м. Києві до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Головне управління ДФС у м. Києві звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в якій просило підтвердити обґрунтованість адміністративного арешту майна платника податків - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1), застосованого рішенням від 13 грудня 2018 року № 83579 керівника контролюючого органу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року відмовлено Головному управлінню Державної фіскальної служби у м. Києві (04116, м.Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) в підтвердженні обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1), застосований рішенням від 13.12.2018 року № 83579.

Не погоджуючись з постановленим рішенням, Головне управління ДФС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву Головного управління ДФС у м. Києві.

В апеляційній скарзі Головне управління ДФС у м. Києві не погоджується з рішенням суду першої інстанції, та посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Заявник зазначає, що контролюючому органу при пред'явлені всіх необхідних документів під час перевірки, було відмовлено представниками суб'єкта господарювання у наданні будь-яких документів, які посвідчують особу. Ураховуючи той факт, що в акті про відмову від допуску до фактичної перевірки зазначено представника та його підпис, та той момент, що під час не допуску до перевірки здійснювалися дзвінки до, нібито, суб'єкта господарювання, тому Заявник вважає, що ОСОБА_3 має відношення до суб'єкта господарювання та здійснення діяльності, оскільки саме ця особа знаходилась біля касового апарату, яким здійснюються розрахункові операції.

Також, судом першої інстанції позбавлено контролюючий орган поспілкуватись та задати питання ФОП ОСОБА_2, відносно того, що чи дійсно представник, який підписався в акті про відмову від допуску до фактичної перевірки є її представником та встановити обставини, які перешкоджали такому допуску.

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що відповідно до ст. 16 Податкового кодексу України Відповідачем (Боржником) - ФОП ОСОБА_2, не здійснювалось перешкоджання законній діяльності посадовій особі контролюючого органу, про що було повідомлено ГУ ДФС у м. Києві заявою від 22.12.2018 року.

Присутнім в приміщенні бару знаходився тільки громадян ОСОБА_4, що доглядає за технічним станом нежилих приміщень та який не є працівником або представником ФОП ОСОБА_2, відповідних розпорядчих документів, або передбачених в установлений порядок довіреностей йому не видавалось.

За приписами частини 10 статті 283 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (код НОМЕР_1) зареєстрована в органах державної реєстрації як суб'єкт господарської діяльності та є платником податків.

Наказом Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 06 грудня 2018 року № 17729, та на підставі пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України, призначено проведення фактичної перевірки суб'єктів господарювання (згідно з додатком 33 до наказу ГУ ДФС у м. Києві від 06.12.2018 року № 17729) з метою дотримання вимог законодавства, яке регулює виробництво та обіг спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв та тютюнових виробів.

З метою вручення завіреної належним чином копії наказу про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_2 (код НОМЕР_1) та ознайомлення з направленнями від 12 грудня 2018 року № 8303/26-15-40-01 та від 12 грудня 2018 року № 8304/26-15-40-01 на проведення перевірки та пред'явлення службових посвідчень осіб, які зазначені в даних направленнях, 12 грудня 2018 року здійснено виїзд за фактичною адресою місцезнаходження об'єкта оподаткування платника податків: АДРЕСА_2

Під час спроби увійти в приміщення для проведення фактичної перевірки особа, яка представилась на ім'я ОСОБА_3 не допустив працівників управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів ГУ ДФС у м. Києві з невідомих причин у зв'язку із чим складено акт від 12 грудня 2018 року о 17 год. 30 хв.

На підставі п. 81.2 ст. 81 Податкового кодексу України складено акт про відмову в допуску до проведення фактичної перевірки посадових (службових) осіб контролюючого органу від 12 грудня 2018 року № 672/26-15-40-01-12.

12 грудня 2018 року працівниками управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів ГУ ДФС у м. Києві було складено акт про відмову від отримання копії наказу та ознайомлення з направленнями на перевірку № 670/26-15-40-01-12 та акт про відмову підписання акта про відмову від отримання копії наказу та ознайомлення з направленнями на перевірку № 671/26-15-40-01-12, підписати дані акти відмовився особа, яка представилась на ім'я ОСОБА_5.

У зв'язку з тим, що платник податків відмовився від проведення фактичної перевірки, начальником ГУ ДФС у м. Києві Демченко Л.Д. прийнято рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків від 13 грудня 2018 року №83579, яким до майна ФОП ОСОБА_2, що перебуває (розміщене, зберігається) за адресою: АДРЕСА_1, застосовано умовний адміністративний арешт.

З метою перевірки обґрунтованості арешту майна ФОП ОСОБА_2, застосованого на підставі вказаного вище рішення, контролюючий орган звернувся з даною заявою до суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що акт, який засвідчує факт не допуску посадових осіб до перевірки, не є належними та допустимими доказами, у розумінні ст. 77 КАС України, а, відповідно, відсутні передбачені п. п. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 Податкового кодексу України підстави для застосування умовного арешту майна платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_2. Також, суд першої інстанції зазначив, що майно щодо якого контролюючий орган просить суд підтвердити наявність підстав для застосування умовного адміністративного арешту, це квартира.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом п. 94.1, пп. 94.2.3 п. 94.2, п.п. 94.3-94.6, 94.10 статті 94 Податкового кодексу України (далі - ПК України), адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов'язків, визначених законом.

Арешт майна може бути застосовано, якщо з'ясовується одна з таких обставин: платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Арешт майна полягає у забороні платнику податків вчиняти щодо свого майна, яке підлягає арешту, дії, зазначені у п. 94.5 цієї статті.

Арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Арешт майна може бути повним або умовним.

Умовним арештом майна визнається обмеження платника податків щодо реалізації прав власності на таке майно, який полягає в обов'язковому попередньому отриманні дозволу керівника відповідного контролюючого органу на здійснення платником податків будь-якої операції з таким майном. Зазначений дозвіл може бути виданий керівником контролюючого органу, якщо за висновком податкового керуючого здійснення платником податків окремої операції не призведе до збільшення його податкового боргу або до зменшення ймовірності його погашення.

Керівник контролюючого органу (його заступник) за наявності однієї з обставин, визначених у п. 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків, яке надсилається: платнику податків з вимогою тимчасово зупинити відчуження його майна; іншим особам, у володінні, розпорядженні або користуванні яких перебуває майно такого платника податків, з вимогою тимчасово зупинити його відчуження.

Арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.

Звільнення коштів з-під арешту банк або інша фінансова установа здійснює за рішенням суду.

Отже з наведеної норми слідує, що арешт на майно може бути накладено рішенням керівника органу державної податкової служби (його заступника), обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Як зазначив Вищий адміністративний суду України у своєму листі від 02 лютого 2011 року № 149/11/13-11, перевірка обґрунтованості накладення адміністративного арешту передбачає встановлення судом наявності підстав для застосування адміністративного арешту, передбачених п. 94.2 статті 94 ПК України. Предметом перевірки є відповідність рішення керівника податкового органу (його заступника) про накладення адміністративного арешту на майно платника податків умовам, за яких таке рішення може бути ухвалено.

Підставою для звернення податкового органу до суду з вимогою про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна є недопуск представників контролюючого органу до проведення фактичної перевірки.

Відповідно до п. 81.1 статті 81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення фактичної перевірки за наявності підстав для її проведення, та за умови пред'явлення або надіслання, у випадках передбачених цим Кодексом, направлення на проведення такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки та службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки.

Підпунктом 81.2 статті 81 вказаного Кодексу визначено, що у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки складається акт, який засвідчує факт відмови.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що у разі відмови платника податків розписатися у направленні на перевірку, посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови та є підставою для початку проведення такої перевірки, а у разі ж відмови платника податків у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки складається акт, який засвідчує факт відмови у допуску до перевірки.

Судом першої інстанції встановлено, що для підтвердження факту відмови ФОП ОСОБА_2 від допуску до проведення перевірки податковий орган посилається на акт не допуску до проведення перевірки ФОП ОСОБА_2 від 12 грудня 2018 року № 672/26-15-40-01-12.

Посадові особи контролюючого органу не змогли потрапити в приміщення, що підлягало перевірці, з ФОП ОСОБА_2 зв'язатись не змогли, а в приміщенні спілкувалися з особою, яка представилась на ім'я ОСОБА_3, проте в акті не зазначено, жодних відомостей на підставі яких документів посадовими особами контролюючого органу було встановлено особу ОСОБА_3 та те, що він є представником ФОП ОСОБА_2

Таким чином, контролюючим органом до матеріалів справи не надано письмових доказів, на підставі яких встановлено, що ОСОБА_3 є представником ФОП ОСОБА_2 або посадовою (службовою) особою.

Крім того, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що в акті про відмову від отримання копії наказу та ознайомлення з направленнями на перевірку № 670/26-15-40-01-12 та акті про відмову підписання акта про відмову від отримання копії наказу та ознайомлення з направленнями на перевірку № 671/26-15-40-01-12 зазначено ще одну не встановлену особу, яка представилась на ім'я ОСОБА_5.

Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, недопуску до проведення перевірки фактично не відбулось, оскільки відсутні докази пред'явлення платнику податків його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції документів, передбачених п. 81.1 статті 81 ПК України.

Також, колегією суддів встановлено, що представник Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 заперечувала стосовно того, що ОСОБА_4 є її працівником.

Таким чином, доводи контролюючого органу щодо безпідставності недопуску ФОП ОСОБА_2 посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки, що є порушенням пп. 16.1.9 та пп. 16.1.13 п. 16.1 ст. 16 ПК України, колегія суддів відхиляє, оскільки, недопуску до проведення перевірки фактично не відбулось, також відсутні докази пред'явлення платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) документів передбачених п. 81.1 ст. 81 ПК України.

Відмову отримали від особи, яка відношення до вказаного суб'єкту господарювання не має, тобто не може бути уповноваженим представником.

Крім того, акт про не допуск до перевірки від 12.12.2018 року, акт про відмову отримати копії наказу та ознайомлення з направленнями на перевірку від 12.12.2018 року та акт про відмову від писання акта про відмову від отримання копії наказу та ознайомлення з направленням на перевірку від 12.12.2018 року не містять будь - якої інформації про особу та її посадове становище, яка не допустила фахівців контролюючого органу до проведення перевірки та відмовилась отримувати копію вказаного наказу та ознайомитись з направленнями.

Отже, враховуючи вищезазначені норми права та встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що акт, який засвідчує факт не допуску посадових осіб до перевірки, не є належним та допустимим доказом, у розумінні ст. 77 КАС України, відповідно, відсутні передбачені пп. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 ПК України підстави для застосування умовного арешту майна платника податків ФОП ОСОБА_2

Також, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що майно щодо якого контролюючий орган просить суд підтвердити наявність підстав для застосування умовного адміністративного арешту, це квартира.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Головного управління ДФС у м. Києві, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 283, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

Л.О. Костюк