Справа № 640/18643/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 січня 2019 року № 640/18643/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі

Головуючого судді Шейко Т.І.

розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомГоловного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015» Товариства з обмеженою відповідальністю «Мотор»
провизнання правочину недійсним
В С Т А Н О В И В:

Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015», Товариства з обмеженою відповідальністю «Мотор», у якому просило:

- визнати недійсним правочин укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мотор», за результатами якого складено податкові накладні від 21 жовтня 2016 року №112, від 19 жовтня 2016 року №103, від 19 жовтня 2016 року, від 29 жовтня 2016 року, №128, від 27 вересня 2016 року №164, від 12 серпня 2016 року №107, від 04 серпня 2016 року №76 та від 07 липня 2016 року №23.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що спірні податкові накладні від 21 жовтня 2016 року №112, від 19 жовтня 2016 року №103, від 19 жовтня 2016 року, від 29 жовтня 2016 року, №128, від 27 вересня 2016 року №164, від 12 серпня 2016 року №107, від 04 серпня 2016 року №76 та від 07 липня 2016 року №23 підписані ОСОБА_1, якого вироком Вишгородського районного суду Київської області від 08 серпня 2018 року визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 205 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 8500,00 грн. на користь держави.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвала від 16 листопада 2018 року направлялась на адреси відповідачів, які зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Пунктом 1 частини 4 статті 124 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх поштової адреси судовий виклик або судове повідомлення надсилаються юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до частини 11 статті 126 Кодексу адміністративного судочинства України розписку про одержання повістки (повістку у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати) належить негайно повернути до адміністративного суду. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Таким чином, вважається, що відповідачі належним чином повідомлені про їх права та обов'язки, зокрема про право надати відзив на позовну заяву або заяву про визнання позову.

Відповідачами у встановлений строк відзиви до суду не подано.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015» зареєстровано за адресою: 07300, Київська область, місто Вишгород, вул. Набережна, 7/1, директором є ОСОБА_2; Товариство з обмеженою відповідальністю «Мотор» зареєстровано за адресою: 02217, місто Київ, проспект Маяковського, 12-В, квартира 18б, директором є ОСОБА_3.

Відповідно до податкових накладних від 21 жовтня 2016 року №112, від 19 жовтня 2016 року №103, від 19 жовтня 2016 року, від 29 жовтня 2016 року, №128, від 27 вересня 2016 року №164, від 12 серпня 2016 року №107, від 04 серпня 2016 року №76 та від 07 липня 2016 року №23, виписаних на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мотор», у вказаний період було нібито надано послуги на загальну суму 1407175,03 грн., в тому числі податок на додану вартість.

З вищенаведеного, позивач здійснив висновок про наявність договірних відносин між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мотор».

Згідно вироку Вишгородського районного суду Київської області від 08 серпня 2018 року у кримінальній справі №363/261/18, який станом на 10 вересня 2018 року набрав законної сили, вбачається наступне:

« 02.06.2015 року ОСОБА_1 здійснив купівлю частини частки Статутного капіталу ТОВ «АГРОФЛЕКСГРУП 2015» в розмірі 100 (сто) %, вартістю 5000 (п'ять тисяч) грн., що оформлено Протоколом № 3 Загальних зборів учасників ТОВ «АГРОФЛЕКСГРУП 2015».

Надалі ОСОБА_1 на підставі вказаного документа придбав суб'єкт підприємницької діяльності (юридичну особу) - ТОВ «АГРОФЛЕКСГРУП 2015» (), шляхом здійснення перереєстрації на своє ім'я у державного реєстратора відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців м. Вишгород, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Вишгород, площа Шевченка, 1, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців зроблено запис під номером 88. При цьому, ОСОБА_1 діяв без наміру провадити фінансово-господарську діяльність, з метою прикриття незаконної діяльності інших осіб.

В подальшому ОСОБА_1, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, розуміючи, що вищевказане підприємство придбано з метою прикриття незаконної діяльності інших осіб, з корисливих мотивів, відкрив банківські рахунки для ТОВ «АГРОФЛЕКСГРУП 2015» (ЄДРПО'У 39739640) з метою перерахування коштів за неіснуючі фінансово-господарські операції іншим суб'єктам господарської діяльності.

12.01.2018 року між прокурором Броварської місцевої прокуратури Київської області Романюком І.М. та обвинуваченим ОСОБА_1, за участю захисника Ішутка С.Ю., укладено угоду про визнання винуватості, згідно якої обвинувачений беззастережно в обсязі повідомлення про підозру визнав свою винуватість.

Таким чином, суд визнав доведеною вину ОСОБА_1 у фіктивному підприємництві, тобто придбанні суб'єкта підприємницької діяльності (юридичної особи) з метою прикриття незаконної діяльності, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 205 КК України.»

З огляду на наявний вирок Вишгородського районного суду Київської області від 08 серпня 2018 року у справі № 363/261/18, контролюючий орган вважає наявність правових підстав для визнання договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мотор» недійсним.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Згідно з підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи, зокрема, мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов'язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Приписами частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У силу ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, визначені положеннями статті 228 Цивільного кодексу України, відповідно яких правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Зміст наведеної норми свідчить на користь висновку, що законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.

Вказані обставини, відповідно до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного суду України, входять до предмета доказування при розгляді судом даної категорії адміністративних спорів.

Так, згідно з цією нормою, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (частина 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

У той же час, позивачем в обґрунтування наявності підстав для визнання недійсним правочину, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мотор», за результатами якого складено податкові накладні від 21 жовтня 2016 року №112, від 19 жовтня 2016 року №103, від 19 жовтня 2016 року, від 29 жовтня 2016 року, №128, від 27 вересня 2016 року №164, від 12 серпня 2016 року №107, від 04 серпня 2016 року №76 та від 07 липня 2016 року №23, не надано суду доказів на підтвердження вказаного, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Положеннями частини 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, вина особи, яка виражається в намірі порушити публічний порядок (щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним) сторонами правочину або однією зі сторін, жодним чином не може бути встановлена на підставі актів перевірок позивача або його контрагентів, інформацій про відсутності постачальників в ланцюгу постачання за адресою реєстрації та/або наявності у податкового органу податкової інформації про відсутність у постачальника виробничих можливостей для провадження власної господарської діяльності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач, жодним чином не можуть бути безумовним та достатнім доказом нікчемності (недійсності) правочину, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мотор», за результатами якого складено податкові накладні від 21 жовтня 2016 року №112, від 19 жовтня 2016 року №103, від 19 жовтня 2016 року, від 29 жовтня 2016 року, №128, від 27 вересня 2016 року №164, від 12 серпня 2016 року №107, від 04 серпня 2016 року №76 та від 07 липня 2016 року №23, як такого, який завідомо суперечить інтересам держави, адже, як вже зазначалось, доказом вини особи саме в порушенні публічного порядку є виключно вирок суду та/або рішення суду про визнання угоди недійсною, яку позивачем не надано, а судом з наявних у матеріалах справи доказів не встановлено.

Також, суд звертає увагу, що вказуючи на недійсність досліджуваного правочину, позивач посилається на факт підписання податкових накладних, а не безпосередньо договору, особою, яка не має відношення до діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015». При цьому, копії договору, на підставі якого виписані податкові накладні від 21 жовтня 2016 року №112, від 19 жовтня 2016 року №103, від 19 жовтня 2016 року, від 29 жовтня 2016 року, №128, від 27 вересня 2016 року №164, від 12 серпня 2016 року №107, від 04 серпня 2016 року №76 та від 07 липня 2016 року №23, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мотор», позивачем суду не надано, що виключає можливість встановлення осіб, які підписали його. Надані копії податкових накладних від 21 жовтня 2016 року №112, від 19 жовтня 2016 року №103, від 19 жовтня 2016 року, від 29 жовтня 2016 року, №128, від 27 вересня 2016 року №164, від 12 серпня 2016 року №107, від 04 серпня 2016 року №76 та від 07 липня 2016 року №23 також не містять підписів.

В свою чергу, слід зауважити, що судове рішення не може будуватись на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, враховуючи заявлені предмет та підстави позову, суд вказує про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав у задоволенні останніх.

Керуючись вимогами статтями 72-77, 90, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (, місцезнаходження юридичної особи: 04116, м. Київ, вулиця Шолуденка, 33/19) відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко