Справа № 822/189/18
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/189/18

Головуючий у 1-й інстанції: Петричкович А.І.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

17 січня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Драчук Т. О. ,

секретар судового засідання: Аніщенко А.О.

за участю:

представників ОСОБА_2: ОСОБА_3

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про скасування відмови та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2018 року позивач звернулась до Хмельницького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про скасування відмови та зобов'язання вчинити дії.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 березня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт послався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

04 грудня 2018 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2, в якому просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Позивач не скористалась своїм правом, передбаченим ст. 304 КАС України та не подала відзив на апеляційну скаргу.

08 січня 2019 року від ОСОБА_2 до суду надійшли письмові пояснення.

В судовому засіданні представники ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримали, просили суд їх задовольнити.

Позивач та відповідач в судове засідання не з'явились. Про час, день та місце розгляду справи повідомлені завчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву та пояснень, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що ОСОБА_5 звернулась до відповідача із заявою від 23.11.2017 року щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 2,00 га, з метою подальшої безоплатної передачі у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Антонівської сільської ради, Ярмолинецького району, Хмельницької області.

Листом від 21.12.2017 року за № З-30987/0-16682/6-17 відповідачем було повідомлено, що наказом №190 від 20.09.2017 року Головним управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області затверджено перелік земельних ділянок, які можуть бути передані у власність громадянам в межах норм безоплатної приватизації у IV-му кварталі 2017 року на території Хмельницької області в розрізі адміністративно-територіальних одиниць, який оприлюднено на офіційному веб-сайті Головного управління. Земельна ділянка, яку ОСОБА_5 бажає отримати у власність, не входить у перелік земельних ділянок, оприлюднених на офіційному веб-сайті Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, які можуть бути передані у власність громадянам у межах норм безоплатної приватизації у ІV кварталі 2017 року на території Хмельницької області. Таким чином, місце розташування земельної ділянки не відповідає вимогам нормативно-правових актів (пункт 7 статті 118 Кодексу). Запропоновано позивачу постійно ознайомлюватися з інформацією щодо земельних ділянок, які пропонується передавати в межах норм безоплатної приватизації у власність на офіційному веб-сайті, та в разі включення бажаної земельної ділянки до вищезгаданого переліку, повторно звернутися до Головного управління з відповідною заявою.

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 березня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстави, що не передбачена законодавством, а відтак наявні підстави для задоволення адміністративного позову.

Не погодившись із вказаним рішенням відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2018 року апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області залишено без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 березня 2018 року про задоволення адміністративного позову, - без змін.

18 жовтня 2018 року до Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_2 на постанову суду першої інстанції по даній справі. Разом з апеляційною скаргою було подано клопотання про поновлення строку звернення до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду було задоволено клопотання ОСОБА_2 та поновлено строк звернення до суду з апеляційною скаргою.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За змістом статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог статті 70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Відповідно до частини другої статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. При цьому слід ураховувати, що в такому разі в мотивувальній частині рішення суд повинен навести відповідне обґрунтування.

Даючи правову оцінку доводам апеляційної скарги стосовно правомірності та законності відмови відповідача у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Так, доводи апелянта фактично зводяться до того, що ОСОБА_2 є власником майнових прав на пайовий фонд бувшого КСП "Україна" (с. Антонівці, Ярмолинецького району, Хмельницької області) у розмірі більш ніж 75 % вартості майна реорганізованого КСП "Україна" відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників від 25 квітня 2001 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом (майновим сертифікатом) про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ХМЯР № 001679 від 26.04.2016 року та свідоцтвом (майновим сертифікатом) про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ХМХМ № 004340 від 19.12.2014 року.

У зв'язку з чим вважає, що в даному випадку, при прийнятті саме такого рішення суду першої інстанції, порушуються його права та інтереси як власника цілісного майнового комплексу.

З даного приводу суд апеляційної інстанції зауважує, що як вбачається з матеріалів справи підставою відмови з боку відповідача в задоволенні зави позивача було те, що наказом №190 від 20.09.2017 року Головним управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області затверджено перелік земельних ділянок, які можуть бути передані у власність громадянам в межах норм безоплатної приватизації у IV-му кварталі 2017 року на території Хмельницької області в розрізі адміністративно-територіальних одиниць, який оприлюднено на офіційному веб-сайті Головного управління. Земельна ділянка, яку ОСОБА_5 бажає отримати у власність, не входить у перелік земельних ділянок, оприлюднених на офіційному веб-сайті Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, які можуть бути передані у власність громадянам у межах норм безоплатної приватизації у ІV кварталі 2017 року на території Хмельницької області. Таким чином, місце розташування земельної ділянки не відповідає вимогам нормативно-правових актів (пункт 7 статті 118 Кодексу).

Вважаючи вказану відмову протиправною позивач оскаржила її до суду з тих мотивів, які в ній викладені.

Колегія суддів зазначає, що апелянт, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції вказує на те, що воно винесене на не повно та не всебічно з'ясованих обставинах справи, а саме судом першої інстанції не було враховано, що на земельній ділянці, на яку претендує ОСОБА_5, знаходиться цілісний майновий комплекс ОСОБА_2

Також зазначає, що ОСОБА_5 вже виділено у власність земельну ділянку, на яку претендує ОСОБА_2, як власник майнових прав на цілісний майновий комплекс.

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що предметом позову були інші підстави та обставини, а саме відмова відповідача в наданні дозволу позивачу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 2,00 га, з метою подальшої безоплатної передачі у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Антонівської сільської ради, Ярмолинецького району, Хмельницької області, і судом першої інстанції оцінювалась законність та обґрунтованість відмови суб'єкта владного повноваження саме з мотивів відмови ним в наданні ОСОБА_5 дозволу на виготовлення такої документації, а не з мотивів відмови у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 як власник майнових прав на цілісний майновий комплекс також претендує на вказану земельну ділянку.

Судом зазначається, що апелянт однією з основних аргументацій апеляційної скарги ставить питання права користування та розпорядження вказаною земельною. ділянкою, аргументуючи свою позицію і в тому числі ухвалою про забезпечення адміністративного позову прийнятої Ярмолинецьким районним судом Хмельницької області по цивільній справі, тоді як предмет позову та рішення суду першої інстанції стосувалось діяльності Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області щодо відмови у наданні дозволу ОСОБА_5 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 2,00 га, яке прийняте з підстав описаних вище, а не з підстав права розпоряджатись та володіти земельною ділянкою, на яку претендує ОСОБА_2

Тому, суд першої інстанції розглядав справу виключно в межах доводів адміністративного позову предметом якого було саме дії та рішення суб'єкта владних повноважень щодо відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки державної власності площею 2 га, у власність, для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Антонівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області.

Суд зауважує, що обставини справи вказують на те, що питання щодо права користування будь яких осіб на оспорювану земельну ділянку не досліджувалось, оскільки не були предметом адміністративного позову.

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги жодним чином не стосуються правомірності відмови відповідача та не спростовують висновків суду першої інстанції щодо задоволення адміністративного позову.

Разом з цим, в письмових поясненнях до апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що відмова відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 2,00 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Антоновецької сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області є правомірною, оскільки відповідач діяв відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №413, якою затверджено Стратегію удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, з огляду на наступне.

Відповідно до Стратегії удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 року за №413 "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними", передбачено, що Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність в межах норм безоплатної приватизації повинні:

формувати перелік земельних ділянок та визначати площу земельних ділянок, яка передається в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області за такою формулою: Sбп = Sаук х 0,25, де Sбп - площа земельних ділянок, яку пропонується передати безоплатно у власність на території відповідної області; Sаук - площа земельних ділянок, право оренди та/або емфітевзису на яку було продано на території відповідної області у кварталі, що передував поточному кварталу;

щокварталу за 10 днів до закінчення поточного кварталу оприлюднювати перелік земельних ділянок, які пропонується передавати у наступному кварталі (розрахованих за зазначеною формулою), на офіційних веб-сайтах територіальних органів Держгеокадастру за місцем розташування земельних ділянок;

надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації відповідно до зазначених переліків, насамперед учасникам антитерористичної операції;

враховувати позицію відповідної сільської та селищної ради під час надання (передачі) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність громадян.

Водночас, у зв'язку із затвердженням вищевказаної Стратегії зміни до Земельного кодексу України не вносились, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою не змінювався.

Колегія суддів зауважує, що затверджена Постановою №413 Стратегія удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними - це алгоритм дій уряду в майбутньому у цій сфері, а тому вона не містить правових норм для врегулювання цих відносин. Більше того, в ній чітко зазначено, що для реалізації Стратегії необхідно розробити проекти нормативно-правових актів.

Згідно з ч. 3 ст. 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, зокрема, порядок одержання дозволу на розроблення проекту землеустрою, врегульовано безпосередньо Земельним кодексом України, посилання апелянта у своїх доводах на постанову Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 413, як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, є безпідставними та неправомірним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року в справі № 806/2732/17.

Разом з цим, колегія суддів зауважує, що надання ОСОБА_5 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 2,00 га ще не означає позитивного рішення про надання її в подальшому вказаної ділянки у користування чи розпорядження.

Аналогічного висновку дійшла колегія Верховного суду в постанові від 24.04.2018 року у справі № 802/1534/17-а (адміністративне провадження № К/9901/27898/18).

Будь яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції апелянтом не наведено, у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено протиправність дій відповідача, при цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 березня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 28 січня 2019 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Драчук Т. О.