Справа № 826/14372/18
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2019-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 січня 2019 року № 826/14372/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_3
до третя особа:Міністерства юстиції України ОСОБА_4
провизнання протиправним та скасування наказу №2621/5 від 13.08.2018,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_3 (далі - позивач/ ОСОБА_3.) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовною заявою до Міністерства юстиції України (далі - відповідач/ МЮУ), в якій просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України про скасування реєстраційних дій у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб , фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 13 серпня 2018 року №2621/5, прийнятого за результатами розгляду скарги ОСОБА_4 від 23.07.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.11.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 (АДРЕСА_1).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про протиправність спірного наказу відповідача, з огляду на процедурні порушення розгляду скарги.

Відповідач проти позовних вимог заперечував з підстав необґрунтованості тверджень позивача, спірний наказ прийнятий відповідачем прийнятих в законодавчо визначений порядок та спосіб. Також зазначив про відсутність, станом на дату винесення рішення обставин порушення прав позивача.

Пояснень щодо позову, відзиву на підтримку або заперечення проти позову від третьої особи не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач, ОСОБА_3 є засновником сільськогосподарського виробничого кооперативу «Україна» ().

ОСОБА_4 звернувся до Міністерства юстиції України із скаргою на реєстраційні дії державного реєстратора Виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області Чізгунова В.С., відповідно до якої просив скасувати реєстраційну дію щодо державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи №7000016 від 16.07.2018, проведену державним реєстратором Виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області Чінгузовим В.С. та скасувати реєстраційну дію щодо зміни керівника юридичної осоюи « 6000016 від 16.07.2018, проведену державним реєстратором Виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області Чінгузовим В.С.

13 серпня 2018 року Міністерство юстиції України видало наказ №2621/5, яким скаргу ОСОБА_4 від 23.07.2018 задоволено в повному обсязі, скасовано реєстраційні дії у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 16.07.2018 №6000016 «Внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов'язані зі змінами в установчих документах» та №7000016 «Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи», проведені державним реєстратором виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області Чінгузовим Володимиром Сергійовичем, стосовно сільськогосподарського виробничого кооперативу «Україна» (код за ).

Наказ Міністерства юстиції України від 13.08.2018 №2621/5 видано на підставі висновку Комісії з питань розгляду скаргу у сфері державної реєстрації від 09.08.2018 за результатом розгляду скарги ОСОБА_4 від 23.07.2018, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31.07.2018 за №В-17285.

Позивач, вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

В рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2002 "У справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів)" вказав, що положення ч.2 ст.124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч.5 ст.55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

При цьому, офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" надано в рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. "У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)", в якому зафіксовано тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес". Зокрема, в даному рішенні Конституційного Суду України вказано, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Так, відповідно до ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно з практикою ЄСПЛ, Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32).

Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві, зокрема, «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)).

Отже, з огляду на практику розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних так і не матеріальних.

В свою чергу, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

Відтак, вищезазначеними правовими нормами обов'язковою умовою звернення до суду передбачено наявність порушеного права, що, на думку суду, є самостійною підставою для відмови у позові, у разі відсутності такої умови.

Поряд з цим, у ході судового розгляду справи судом встановлено, що станом на час розгляду даної справи, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, керівником сільськогосподарського виробничого кооперативу «Україна» є ОСОБА_3, права позивача на порушення яких останній посилається були відновлені реєстраційною дією від 13.09.2018 №0000016 «Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи», якою змінено керівника сільськогосподарського виробничого кооперативу «Україна» з ОСОБА_4 на позивача - ОСОБА_8.

Проаналізувавши вищевикладене, оскільки станом на час розгляду даної справи, порушені права, на які посилається позивач, були відновлені реєстраційною дією, спірний наказ Міністерства юстиції України від 13.08.2018 №2621/5 не створює для позивача обов'язків і не порушує прав позивача, відтак, не створюють жодних правових наслідків для позивача.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України та частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочиснтваУкраїни кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 30.01.2019.

Суддя С.К. Каракашьян