Справа № 804/5991/17
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 січня 2019 року м. Дніпросправа № 804/5991/17

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2018 року

у справі № 804/5991/17

за позовом ОСОБА_1

до Державної фіскальної служби України,

треті особи: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Брокбізнес», приватне акціонерне товариство «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА»,

про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, треті особи: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Брокбізнес», приватне акціонерне товариство «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА», в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати суми страхового відшкодування у розмірі 115233,42грн.;

- зобов'язати Державну фіскальну службу України виплатити суму страхового відшкодування у розмірі 115233,42грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.04.2005 Дніпропетровською обласною МСЕК №3 встановлено позивачу 50% втрати працездатності з причини захворювання, а 07.12.2006 - встановлено вже 70% відсотків втрати працездатності з причини захворювання, зазначених у довідці від 05.04.2005. При цьому позивач є інвалідом 2 групи по загальному захворюванню. З огляду на означене сума страхового грошового відшкодування, яку позивач мав отримати у зв'язку із частковою втратою працездатності 70%, складає 170403,66 грн. Право на отримання страхового відшкодування визнано відповідачем і в період з 22.05.2006 по 16.06.2006 позивач отримав частково грошове відшкодування згідно акту №44/9 від 19.05.2006 в розмірі 55170,24 грн. Залишок несплаченої суми грошового відшкодування у розмірі 115233,42 грн. сплачено не було, чим грубо порушено права позивача. Позивач неодноразово звертався до страховиків, а саме: ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» та ПАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА», які мали сплатити позивачу відповідні кошти, проте отримав відмови, в яких зазначалося, що вищевказані страхові компанії повністю виконали свої зобов'язання за договорами страхування та виплатили суми у межах отриманих страхових платежів. При цьому позивачу стало відомо, що рішенням у справі № 804/15546/13-а судом встановлено факт недостатності перерахованих страхових платежів саме ДПА України як страхувальником, а отже обов'язок щодо сплати суми грошового відшкодування у розмірі 115233,42 грн. покладається на відповідача як на правонаступника ДПА України, натомість відповідачем не вчинено належних дій щодо сплати цих коштів.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.06.2018 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки позивачу згідно пенсійного посвідчення встановлено 2 групу інвалідності загального захворювання і сторонами у справі та третіми особами не надано належних доказів, які могли би свідчити, що втрата працездатності позивача виникла у зв'язку із виконанням трудових обов'язків, позивачем не підтверджено право на отримання страхового відшкодування у розмірі 115233,42 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

Позивач наполягає, що підставою для виплати страхового відшкодування є і захворювання і інвалідність як застрахованої особи. Законодавством не передбачено виключно факт інвалідності як підстави для виплати, тому чинні на момент виникнення спірних правовідносин нормативно - правові акти не передбачали встановлення причинного зв'язку інвалідності застрахованої особи із виконанням певних службових обов'язків.

Додатково позивач звертає увагу суду на провадження № 804/15546/13-а, що було відкрито Дніпропетровським окружним адміністративним судом за адміністративним позовом, поданим фізичною особою із таким самим предметом позову та позовними вимогами, які містить адміністративний позов ОСОБА_1 Позивач вважає за потрібне зазначити, що у справі № 804/15546/13-а із аналогічними позовним вимогами та правовою позицією позивача, в якій суд встановив факт недостатності перерахованих страхових платежів саме ДПА України як страхувальником, жодним чином не піднімалось питання про виявлення причинного зв'язку та не досліджувались складові документи матеріалів медико-соціальної експертизи.

Крім того, суд першої інстанції зазначив в рішенні вимоги щодо підтвердження підстав отримання виплат за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, в той час як предметом адміністративного позову є зобов'язати відповідача виплатити страхове відшкодування позивачу як особі, застрахованій відповідачем, що не має жодного відношення до правового механізму отримання коштів за рахунок Фонду соціального страхування України.

Суд взагалі не прийняв до уваги та взагалі не відзначив у тексті рішення, що відповідач визнав право позивача на отримання страхового відшкодування за втрату 50% працездатності, та частково виплатив страхову суму в розмірі 55170,24 грн.

Апеляційну скаргу призначено до розгляду в судовому засіданні на 22.01.2019.

Повноважні представники сторін, третіх осіб у судове засідання не з'явились, про час і місце судового засідання означені особи повідомлені судом належним чином.

Відповідачем поданий письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідач зазначає, що затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 червня 1994 року № 349 Порядком та умовами обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби передбачено, що страховик виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності в результаті поранення, контузії, травми або каліцтва, захворювання чи інвалідності, що сталися під час виконання службових обов'язків. Оскільки позивач є інвалідом 2 групи загального захворювання судом вірно встановлено, що позивачем не підтверджено право на отримання страхового відшкодування у розмірі 115233,42 грн.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.9 ст. 205, п.2 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1 з 03.06.1997 працювала в органах державної податкової служби на посадах заступника начальника ДПІ у Кіровському районі м. Дніпропетровська та головного державного інспектора ДПІ у Кіровському районі м. Дніпропетровська, та як службова особа державної податкової служби була застрахованою особою відповідно до положень Закону України «Про державну податкову службу в Україні» та постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.1994 №349 «Про затвердження Порядку та умов обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби».

05.04.2005 Дніпропетровською обласною МСЕК №3 позивачеві встановлено 50% втрати працездатності з причини захворювання, про що було видано відповідну довідку.

07.12.2006 Дніпропетровською обласною МСЕК №3 позивачу встановлено 70% відсотків втрати працездатності з причини захворювання, зазначених у довідці від 05.04.2005, та видано довідку серії 2-18 АД 006516.

Посилаючись на настання страхового випадку, позивач звернулася до ДПА України з заявою про виплату страхового відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, не спростовано сторонами, що у періоді з 2005-2012 роки ДПА України укладено договору закупівлі послуг із обов'язкового соціального страхування, а саме: №029-1 від 20.06.2008 з ЗАТ «СК Брокбізнес» щодо виплати страхового відшкодування з 20.06.2005 до 31.12.2008; №029-2 від 04.06.2009 та №029-000004 від 12.08.2010 з ЗАТ «СК Брокбізнес» щодо виплати страхового відшкодування з 20.06.2005 до 31.12.2010; №7475854 від 03.08.2011 та №3126676 від 29.10.2012 з ПАТ «УАСК АСКА» щодо виплати страхового відшкодування з 03.08.2008 по 31.12.2011 та з 02.08.2008 до 31.12.2012.

В період з 22.05.2006 по 16.06.2006 позивач отримав від ЗАТ «СК Брокбізнес» грошове відшкодування згідно акту №44/9 від 19.05.2006 суму в розмірі 55170,24 грн.

Водночас згідно з розрахунку позивача, останній мав отримати суму грошового відшкодування у розмірі 170403,66 грн.

20.08.2008 з метою отримання несплаченої суми грошове відшкодування позивач звернулася з відповідною заявою до ЗАТ «СК Брокбізнес» (третя особа-1), проте справу позивача повернуто ДПА України з тих підстав, що станом на 25.03.2010 ЗАТ «СК Брокбізнес» повністю виконано свої зобов'язання за відповідним договором з ДПА України та здійснено виплати страхових сум у межах отриманих страхових платежів, що підтверджено листом ДПА України від 05.05.2010, в якому також зазначено, що у 2010 році ДПА України планує провести процедуру відкритих торгів на закупівлю послуг зі страхування посадових осіб органів ДПС, та після укладання нового договору зі страховою компанією справи, за якими не було здійснено виплати страхових платежів, будуть передані до страхової компанії - переможця тендера.

28.09.2010 позивач повторно звернулася до третьої особи-1 щодо виплати страхового відшкодування, проте отримала лист від ДПА України від 03.02.2011 №3290/10/01-221, в якому зазначалося, що станом на 17.12.2010 третьою особою-1 повністю виконано свої зобов'язання за договором та здійснено виплати страхових сум у межах отриманих страхових платежів. Також, у вищевказаному листі зазначено, що у 2011 році ДПА України планує провести процедуру відкритих торгів на закупівлю послуг зі страхування посадових осіб органів ДПС, та після укладання нового договору зі страховою компанією справи, за якими не було здійснено виплати страхових платежів, будуть передані до страхової компанії - переможця тендера.

Після визначення переможця у 2011 році щодо закупівлі послуг зі страхування посадових осіб органів ДПС, яким стало Приватне акціонерне товариство «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА», позивач 11.10.2011 звернувся з заявою до третьої особи-2 щодо виплати страхових платежів, але отримав лист від 19.10.2011 №3664/7-22/19, в якому зазначалося що відповідно до договору закупівлі послуг із обов'язкового соціального страхування, укладеного з ДПА України, страхова компанія виплачує кошти за період з 03.08.2008 по 31.12.2011, в той час як втрата професійної працездатності встановлена позивачу 07.12.2006, тобто поза межами строку, встановленому в договорі.

Також, листом від 18.04.2012 №3764/22/1 третя особа-2 повідомила позивача, що за результатами розгляду пакету документів позивача, заявлена останнім подія визнана не страховою за договором СТД №7475854 про надання послуг страхування посадових осіб органів державної податкової служби України від 03.08.2011. Крім того, станом на 28.03.2012 страхові платежі, призначені для здійснення страхових виплат, повністю використані.

В подальшому позивач зверталася до відповідача з приводу виплати суми грошового відшкодування, але отримала відмову листами від 31.07.2017 та від 10.08.2017, при цьому в останньому зазначалося, що ДПА України належним чином виконала свої зобов'язання з передачі матеріалів для можливості одержання страхового відшкодування за наявності відповідних підстав.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд, переглядаючи судове рішення у відповідності до вимог ст.308 КАС України, погоджується з судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» (чинного на момент виникнення спірних відносин) посадові особи органів державної податкової служби підлягають обов'язковому державному особистому страхуванню за рахунок коштів державного бюджету на випадок загибелі або смерті на суму десятирічної заробітної плати за їх останньою посадою, а в разі поранення, контузії, травми або каліцтва, захворювання чи інвалідності, що сталися у зв'язку з виконанням службових обов'язків, - у розмірі від шестимісячної до п'ятирічної заробітної плати за їх останньою посадою (залежно від ступеня втрати працездатності).

Отже, цієї нормою закону чітко встановлено, що посадові особи контролюючих органів мають право на отримання страхових виплат в разі захворювання чи інвалідності, що сталися у зв'язку з виконанням службових обов'язків.

Порядок та умови страхування посадових осіб органів державної податкової служби встановлюються Кабінетом Міністрів України (ч.2 ст.18 вказаного Закону).

Відповідно до пп. «б» п. 5 Порядку та умов обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 червня 1994 року № 349, і який діяв на час виникнення спірних правовідносин, страховик виплачує страхові суми: у разі втрати застрахованим працездатності в результаті поранення, контузії, травми або каліцтва, захворювання чи інвалідності, що сталися під час виконання службових обов'язків, - у розмірі, що залежить від ступеня втрати працездатності, який

визначається у відсотковому відношенні до суми п'ятирічної заробітної плати за останньою посадою, яку він займав до встановлення втрати працездатності, але не може бути меншим

шестимісячної заробітної плати за зазначеною посадою.

Виплата страхових сум, зазначених у підпунктах «а» і «б» цього пункту, в зв'язку з загибеллю (смертю) або втратою працездатності (далі - страхова подія) провадиться з урахуванням раніше виплачених страхових сум за цю страхову подію. При цьому страхова сума виплачується незалежно від виплат за іншими видами страхування і виплат у порядку відшкодування збитків.

Виходячи з наведених правових норм, вбачається, що право на виплату страхового відшкодування працівнику виникає, зокрема, у зв'язку з настанням страхової події (втрата працездатності). При цьому необхідною умовою є зв'язок захворювання з виконанням службових обов'язків.

В спірному випадку, як зазначено ОСОБА_1 в позовній заяві, позивач є інвалідом 2 групи по загальному захворюванню, що також підтверджено пенсійним посвідченням НОМЕР_1 від 09.02.2016, копія якого долучена до матеріалів справи.

Також предметом дослідження в суді першої інстанції була надана позивачем копія МСЕК від 07.12.2006, з якої слідує, що остання була прийнята на підставі акту огляду №1867.

На вимогу суду першої інстанції щодо надання документів, зокрема актів, на підставі яких було винесено довідки МСЕК, позивачем не надано жодного доказу.

Також позивачем не надано і апеляційному суду будь-яких доказів, які б спростовували встановлені судом першої інстанції обставини щодо факту втрати позивачем працездатності і встановлення позивачеві 2 групи інвалідності внаслідок загального захворювання, тобто не пов'язаного з виконанням службових обов'язків.

На час встановлення позивачеві втрати працездатності з причини захворювання діяло Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 1992 року № 83.

Відповідно до п.2 вказаного Положення медико-соціальній експертизі підлягають особи, які втратили здоров'я внаслідок захворювання, травм та уроджених дефектів, що обмежує їх життєдіяльність, а також особи, які за чинним законодавством мають право на соціальну допомогу, компенсацію втраченого заробітку або звільнення від виконання відповідних обов'язків тощо.

Залежно від ступеня втрати здоров'я інвалідність поділяється на три групи. Причинами інвалідності є: загальне захворювання, трудове каліцтво, професійне захворювання, інвалідність з дитинства; для військовослужбовців - поранення, контузія, каліцтво, одержані при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов'язків військової служби, чи захворювання, пов'язане з перебуванням на фронті, або каліцтво, одержане внаслідок нещасного випадку, не пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, чи захворювання, не пов'язане з перебуванням на фронті, а в спеціально передбачених законодавством випадках - захворювання, одержане при виконанні обов'язків військової служби. Законодавством України можуть бути встановлені й інші причини інвалідності (п.4 Положення № 83).

Відповідно до пп. «а» п.18 Положення № 83 міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням своїх трудових обов'язків.

Відповідно до Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 7 квітня 2004 року № 183 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 квітня 2004 року за № 516/9115), яка діяла на час встановлення позивачеві втрати працездатності і 2 групи інвалідності, залежно від ступеня обмеження життєдіяльності встановлюють I, II, III групу інвалідності, а також причини інвалідності: загальне захворювання; інвалідність з дитинства; трудове каліцтво; професійне захворювання; поранення, контузія, травма, каліцтво, захворювання, пов'язані із захистом Батьківщини; поранення, контузія, травма, каліцтво, захворювання, пов'язані з перебуванням у партизанському загоні; поранення, контузії або каліцтва, пов'язані з бойовими діями у період Великої Вітчизняної війни (або з наслідками бойових дій); поранення, контузія, травма, каліцтво, захворювання, отримані при виконанні обов'язків військової служби; захворювання, отримане в період проходження військової служби; поранення, контузія, травма, каліцтво, захворювання, отримані при виконанні інтернаціонального обов'язку; поранення, контузія, травма, каліцтво, захворювання, отримані при виконанні обов'язків військової служби під час ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних об'єктах та випробуваннях ядерної зброї; захворювання, травма, каліцтво, пов'язані з роботами під час ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та інших ядерних об'єктах; захворювання, пов'язане з впливом аварії на Чорнобильській АЕС.

Також затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 квітня 1994 року № 221 Порядком організації та проведення медико-соціальної експертизи втрати працездатності передбачено, що МСЕК установлює, в тому числі, ступінь обмеження життєдіяльності людини, стан працездатності, групу інвалідності, причину і час настання інвалідності внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва чи професійного захворювання (п.8 Порядку).

Відповідно до п.9 цього Порядку інвалідність внаслідок трудового каліцтва встановлюється на підставі акта про нещасний випадок, складеного за місцем роботи, чи рішенням суду про факт травмування на виробництві.

Інвалідність вважається такою, що настала внаслідок трудового каліцтва, якщо нещасний випадок, який спричинив інвалідність, стався (крім випадків протиправного діяння), зокрема, під час виконання трудових обов'язків (у тому числі під час відрядження), а також здійснення будь-яких дій в інтересах підприємства, установи, організації (навіть без спеціального доручення).

Інвалідність внаслідок професійного захворювання встановлюється відповідно до висновку спеціалізованого медичного закладу про наявність професійного захворювання.

Список професійних захворювань затверджується в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України (п.10 Порядку).

Ступінь втрати професійної працездатності працівників, ушкодження здоров'я яких пов'язано з виконанням ними трудових обов'язків, установлюється у відсотках на підставі направлення власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи рішення суду, постанови прокурора, висновку органів дізнання або попереднього слідства (п.11 Порядку).

Аналогічні приписи містяться і в діючому на даний час Положенні про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, яке визначає порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями.

Відповідно до пункту 3 цього Положення медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Ступінь втрати професійної працездатності працівників (у відсотках), ушкодження здоров'я яких пов'язане з виконанням ними трудових обов'язків, та потреба у медичній і соціальній допомозі визначаються на підставі направлення лікувально-профілактичного закладу, роботодавця або уповноваженого ним органу чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, суду чи прокуратури. Огляд потерпілого проводиться комісією за участю представника Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами та висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології або його відділення) про професійний характер захворювання (п.11 вказаного Положення).

За правилами п.26 Положення особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров'я особи з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Причинами інвалідності є, зокрема, загальне захворювання; інвалідність з дитинства; нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво чи інше ушкодження здоров'я); професійне захворювання.

Надаючи правовий аналіз наведеним правовим нормам, слід зауважити, що інвалідність - це стійкий розлад функцій організму, зумовлений захворюванням, наслідком травм або зродженим дефектом, який призводить до обмеження життєдіяльності, до необхідності в соціальній допомозі і захисті. В свою чергу, обмеження життєдіяльності - це повна або часткова втрата здатності обслуговувати себе, самостійно пересуватись, орієнтуватись, спілкуватись, контролювати свою поведінку, вчитись, займатись трудовою діяльністю.

Інвалідність вважається такою, що настала внаслідок трудового каліцтва, якщо нещасний випадок настав, зокрема під час виконання трудових обов'язків (в тому числі і під час відрядження). При цьому, факт доведення причинно-наслідкового зв'язку в даному випадку має бути доведений, та визначений відповідною медико-соціальною комісією під час встановлення такій особі інвалідності.

Загальне захворювання, як причина інвалідності визначається за залишковим принципом, тобто якщо інвалідність не спричинена нещасним випадком на виробництві чи професійним захворюванням, то її причиною визнається загальне захворювання. До загального захворювання прирівнюють нещасний випадок невиробничого характеру.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини за відсутності належних доказів, які могли би свідчити, що втрата працездатності позивача виникла у зв'язку із виконанням трудових обов'язків, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не підтверджено право на отримання страхових виплат за рахунок коштів державного бюджету відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.1994 №349.

Виходячи з приписів ст.ст.78, 242 КАС України, рішення суду у справі №804/15546/13-а, на яке посилається позивач, судом першої інстанції вірно встановлено таким, що не має значення під час вирішення цієї справи.

Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2018 року у справі № 804/5991/17 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко