Справа № 826/6470/18
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 листопада 2018 року № 826/6470/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Григоровича П.О., суддів Каракашьяна К.С., Смолія І.В., розглянув у порядку письмового провадження

за позовомОСОБА_1
до треті особиТериторіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві Дарницький районний суд міста Києва
провизнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі також - Позивач або ОСОБА_1.) з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (далі також - Відповідач або ТУ ДСА України в м. Києві), в якій просить:

1. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (ідентифікаційний код 26268059) щодо нездійснення нарахування та виплати судді Дарницького районного суду міста Києва Цимбал Ірині Костянтинівні суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік».

2. Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві здійснити перерахунок, нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2017 року по 01 квітня 2018 року, у розмірі, встановленому частинами другою, третьої, п'ятою статті 133, статтею 134 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2017 року Законом України «Про Державний бюджет України 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII в розмірі 3 200,00 грн., з урахуванням проведених виплат у вказаному періоді.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок протиправної бездіяльності Відповідача Позивачу незабезпечена виплата гарантованої суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», чим порушено його права та законні інтереси.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити Позивачу в задоволенні заявлених позовних вимог з підстав їх безпідставності та необґрунтованості, оскільки положеннями пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовуються в розмірі 1600 гривень.

Судом до участі у справі, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача, залучено Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві (далі також - Третя особа 1 або ГУ ДКСУ в м. Києві) та Дарницький районний суд міста Києва (далі також - Третя особа 2 або Суд).

ГУ ДКСУ в м. Києві подало письмові пояснення на позовну заяву, в яких зокрема зауважило, що не є учасником спірних правовідносин та не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги або заперечення, що мають значення для вирішення справи.

Представник Суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних у справі доказів з винесенням рішення у відповідності до чинного законодавства.

У судовому засіданні 29.09.2018 Позивачем було подано клопотання про зміну предмету позову, яким викладено у новій редакції прохальну частину позовної заяви наступним чином:

1. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (ідентифікаційний код 26268059) щодо нездійснення нарахування та виплати судді Дарницького районного суду міста Києва Цимбал Ірині Костянтинівні суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» та Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік».

2. Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві здійснити перерахунок, нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2017 року та станом на момент винесення рішення по справі, у розмірі, встановленому частинами другою, третьої, п'ятою статті 133, статтею 134 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2017 року Законом України «Про Державний бюджет України 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII у розмірі 3 200,00 грн. та на 01 січня 2018 року Законом України «Про Державний бюджет України 2018 рік» від 07 грудня 2017 року № 2246-VIII у розмірі 2 723,00 грн., з урахуванням проведених виплат у вказаному періоді.

Відповідач проти вказаного клопотання заперечив та просив суд повернути його заявнику без розгляду.

Зважаючи на порушення Позивачем вимог частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, суд залишив клопотання Позивача про зміну предмету позову без задоволення.

Керуючись частиною третьою статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши у порядку письмового провадження подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається зі змісту позовної заяви, Указом Президента України від 13.11.2008 № 1037/2008 «Про призначення суддів», ОСОБА_1 призначена на посаду судді Дарницького районного суду міста Києва строком на п'ять років, а Постановою Верховної Ради України від 05.09.2013 № 452-VII її було обрано на посаду судді безстроково.

Позивач зверталась до Відповідача з проханням надати довідки про розрахунок заробітної плати.

Листом від 22.01.2018 № 2-153/18 Відповідач повідомив Позивача про те, що суддівська винагорода. до проходження суддею кваліфікаційного оцінювання, виплачується в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, виходячи з розміру одної мінімальної заробітної плати у 1 600 гривень (розрахункова величина), оскільки пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Вважаючи таку поведінку Відповідача протиправною бездіяльністю, Позивач звернулась з даною позовною заявою до суду.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються, зокрема, Коституцією України, Законами України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (втратив чинність частково) (далі також - Закон № 2453-VI) та «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (чинний) (далі також - Закон № 1402-VIII), які визначають організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Згідно зі статтею 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Закон № 2453-VI втратив чинність, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 розділу XII Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII.

Згідно з положеннями пункту 23 розділу XII Закону від 02.06.2016 № 1402-VIII, до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону від 07.07.2010 № 2453-VI.

При цьому, за приписами пункту 23 розділу XII Закону від 02.06.2016 № 1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VI встановлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, визначається відповідно до розміру, передбаченого частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VI та становить 10 мінімальних заробітних плат.

Позивач не заперечує, що його суддівська винагорода у спірному періоді мала обраховуватися з огляду на розмір посадового окладу судді, визначеного частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VI (10 мінімальних заробітних плат), проте виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, установленої статтею восьмою Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 № 1801-VIII.

Так, статтею восьмою Закону від 21.12.2016 № 1801-VIII установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 3200 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 19,34 гривні.

Разом з тим, згідно з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі також - Закон № 1774-VIII), який набрав чинності з 01.01.2017, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

За таких умов, положення абзацу 2 пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII лише визначає розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується для обрахунку посадових окладів та заробітної плати працівників. При цьому, наведене положення Закону №1774-VIII не змінює саму вихідну розрахункову величину (мінімальна заробітна плата), на основі якої обчислюється посадовий оклад судді як елемент суддівської винагороди відповідно до частини третьої статті 133 Закону №2453-VI.

Враховуючи, що інститут мінімальної заробітної плати є міжгалузевим інститутом, положення Закону № 1774-VIII не втручаються у регулювання відносин судоустрою, натомість ними запроваджено зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру заробітної плати, що має бути враховано при визначенні її величини.

Окрім того, розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат у 2017 році у порівнянні із груднем 2016 року не зменшився, отже, втручання у розмір суддівської винагороди як гарантію незалежності суддів не мало місця.

Суд також вважає, що оскільки розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для обчислення суддівської винагороди визначається не статтею 133 Закону № 2453-VI, а Законом про державний бюджет на відповідний рік, тому положення пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII слід вважати запровадженням змін (спеціального регулювання стосовно обчислення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат) по відношенню до загального правового регулювання розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

Згідно зі статтею 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

На час розгляду справи судом, положення пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII не визнані неконституційними, отже є чинними та підлягають застосуванню, у тому числі, у спірних правовідносинах. Окрім того, Закон № 1774-VІІ прийнятий пізніше у часі за норми статті 133 Закону №2453-VІ, тому слід надавати перевагу тому нормативно-правовому акту, що прийнятий пізніше, тобто Закону №1774-VІІ.

Також варто відмітити, що застосування відповідачем положень Закону №1774-VІІ не призводить до звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У рішенні від 28.04.2009 №9-рп/2009 Конституційний Суд України, вказуючи на недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац 5 пункту 5 мотивувальної частини).

Суд звертає увагу, що у зв'язку з прийняттям Закону №1774-VІІ не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримував позивач до його ухвалення.

Так, з 01.12.2016 розмір мінімальної заробітної плати становив 1600 грн. (абзац 2 статті восьмої Закону України від 25.12.2015 № 928-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2016 рік»), а з 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600 грн. (абзац 4 статті сьомої Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з прийняттям Закону №1774-VІІ не відбулось звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Суд також зазначає, що згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

Зі системного аналізу наведених рішень видно, що практика Європейського суду з прав людини полягає в тому, що, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» від 27.05.1996 суд визначив, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право в світлі оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.

Враховуючи наведені обставини та аналіз норм чинного законодавства у сукупності, суд приходить до висновку, що Відповідач при нарахуванні та виплаті Позивачу суддівської винагороди діяв на підставі, в межах і спосіб передбачені Конституцією України та законами України.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення у судових рішеннях усіх інстанцій (у тому числі Верховного Суду) по справі № 826/12889/17.

Разом з тим, за приписами частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач належним чином виконав обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя П.О. Григорович

Судді С.К. Каракашьян

І.В.Смолій