Справа № 2340/3511/18
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/3511/18 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_3 та Головного управління ДФС у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року (справу розглянуто у порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивач, ОСОБА_3, звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-2301 від 27.03.2018.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області (вул. Хрещатик, 235, м. Черкаси, 18002, ) №0-2301 від 27.03.2018 в частині визначення ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 13 066 (тринадцять тисяч шістдесят шість) гривень 40 копійок. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, відповідачем, Головним управлінням Державної фіскальної служби у Черкаській області подано апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт відповідач вказує, що оскільки Черкаською міською радою до 15 липня 2016 року не було прийнято рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів на 2017 рік, тому ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки неповинні застосовуватись з коефіцієнтом 0,5, оскільки це суперечить підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4, статті 10, підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12, статті 267 Податкового кодексу України, частині 3 статті 27 Бюджетного кодексу України.

Також, не погоджуючись з таким судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, позивачем, ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що оскільки суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, а тому встановивши, що відповідач невірно визначив суму податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, суд мав задовольнити позовні вимоги повністю. Крім того, позивач вказує, що суд першої інстанції протиправно відмовив у стягненні витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

14.01.2019 до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відповідності до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 21.09.2018 ОСОБА_3 є власником нежитлових приміщень загальною площею 1633,30 кв.м. по вул. Громова, буд. 146 в м. Черкасах.

27.03.2018 Головним управлінням ДФС у Черкаській області на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України винесено податкове повідомлення-рішення №0-2301 від 27.03.2018, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік у сумі 26 132 грн. 80 коп.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги частково, виходячи з того, що оскільки Черкаською міською радою на виконання вимог Закону не було прийнято рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів на 2017 рік, в тому числі ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відтак, застосуванню підлягає ставка, визначена рішенням Черкаської міської ради №2-1312 від 25.06.2015, тобто 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, з коефіцієнтом 0,5, а тому податкове повідомлення-рішення №0-2301 від 27.03.2018 в частині визначення суми грошового зобов'язання з податку на майно, відмінне від земельної ділянки, 13 066 грн. 40 коп. є незаконним і підлягає скасуванню.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

З 01.01.2015 набрав чинності Закон України від 28.12.2014 №71-VIІI «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким, шляхом викладення в новій редакції ст. 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України), було введено новий вид податку для громадян України, яким передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі, нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його часток. База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності (п.п. 266.3.1, п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).

Судом першої інстанції встановлено та сторонами на заперечувалося, що нежитлові приміщення загальною площею 1633,30 кв.м. по вул. Громова, буд. 146 в м. Черкасах є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а позивач є платником такого податку.

Із розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік до податкового повідомлення-рішення №0-2301 від 27.03.2018 вбачається, що при нарахуванні позивачу податку відповідачем застосовано ставку 0,5% від мінімальної заробітної плати, встановлену на 1 січня звітного року, тобто ставку, визначену рішенням Черкаської міської ради №2-1312 від 25.06.2015.

Відповідно до п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Пунктом 4.3 ст. 4 ПК України передбачено, що податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов'язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів.

При цьому, згідно п. 4.4 ст. 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Відповідні повноваження, їх розмежування між Верховною Радою та місцевими радами, зокрема, щодо установлення місцевих податків, визначені ст. 12 ПК України.

Згідно ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов'язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно до п.п. 10.1 та 10.2 ст. 10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно. Місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Тобто, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені ст. 12 ПК України.

Відповідно п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (п.п. 12.3.1 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Підпунктом 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 ПК України зазначено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні ст. 7 ПК України з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (п.п.12.3.3 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що згідно з п. 12.5 ст. 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених п.п.12.3.4 п. 12.3 ст. 12 вказаного Кодексу.

Відповідно п.п. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Так, ст. 3 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Разом з цим, згідно з п. 5 р. XIX "Прикінцеві положення" ПК України органи місцевого самоврядування зобов'язані забезпечити у місячний термін з дня набрання чинності цим Кодексом прийняття рішень щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених цим Кодексом.

Так, з наведеного вище вбачається, що безпосереднє встановлення місцевих податків, а отже і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - це є компетенцією відповідних місцевих рад.

Крім того, зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року; при цьому опублікування рішення органу місцевого самоврядування про встановлення податку на нерухоме майно, як місцевого податку, пізніше 15 липня року, є підставою для застосування відповідних норм оподаткування не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

28 січня 2016 року Черкаською міською радою прийнято рішення №2-136 "Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 25 червня 2015 року №2-1312 "Про затвердження Положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси" згідно з яким п.6.2 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території міста Черкаси викладено у наступній редакції - ставка податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюється у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Разом з тим, постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.09.2016 року (справа №712/2617/16-а), залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2016 року та Вищого адміністративного суду України від 07.06.2017 року (№ К/800/33547/16) та постановою Верховного Суду від 25.05.2018 у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Лабрадоріт» до Черкаської міської ради про визнання незаконним та скасування п.6.2 Положення «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території міста Черкаси, затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 28.01.2016 року № 2-136, позов товариства з обмеженою відповідальністю «Лабрадоріт» задоволено, визнано п.6.2 Положення «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території міста Черкаси, затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 28.01.2016 року у № 2-136 недійсним та нечинним - таким, що не набрав чинності з 01.01.2016 року.

Постанова Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.09.2016 року у справі №712/2617/16-а набрала законної сили 10.11.2016 року.

01.01.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році" від 20 грудня 2016 року №1791-VIII відповідно до пункту 22 якого у підпункті 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України слова "три відсотки" замінити цифрами та словом "1,5 відсотка", тобто зменшено максимальну ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з 3% до 1,5%.

Відповідно до п.3 р. ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" якого установлено, що з 1 січня 2017 року до прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік відповідно до цього Закону, встановлені таким органом місцевого самоврядування ставки єдиного податку для платників першої групи, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та збору за місця для паркування транспортних засобів застосовуються з коефіцієнтом 0,5.

Черкаською міською радою на виконання вказаного Закону не було прийнято рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів на 2017 рік, в тому числі ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відтак, застосуванню підлягає ставка, визначена рішенням Черкаської міської ради №2-1312 від 25.06.2015, тобто 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, з коефіцієнтом 0,5.

Отже, відповідач, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення керувався приписами рішення Черкаської міської ради, яке як на день розгляду справи, так і станом на день його прийняття визнано в судовому порядку недійсним та нечинним - таким, що не набрало чинності з 01.01.2016 року.

А тому, контролюючим органом відносно позивача невірно застосовано ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік.

Так, статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VIII встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3200 гривень, тому ставка податку на нерухоме майно за 1 кв.м. бази оподаткування у 2017 році становить 16 грн. 00 коп. (3200 х 0,5% = 16,00 грн).

Отже, в 2017 році позивач повинен сплачувати податок на нерухоме майно виходячи зі ставки податку в розмірі 16 грн. 00 коп. з коефіцієнтом 0,5.

Таким чином, за 2017 рік позивач мав сплатити 13 066 грн. 40 коп. (Розрахунок: 1633,30 кв.м. х 16 грн. х 0,5).

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірного нарахування податковим повідомленням-рішенням №0-2301 від 27.03.2018 частини суми грошового зобов'язання з податку на майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 13 066 грн. 40 коп.

Доводи апеляційної скарги відповідача зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.

Разом з тим, апелянт позивач не погоджуюсь з висновками суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог вказував на помилкове скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення в частині, а не повністю, з огляду на дискреційні повноваження податкового органу.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення в цій частині фактично втрутився в дискреційні повноваження податкового органу, колегія суддів вважає необґрунтованими враховуючи наступне.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є - здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Згідно з Рекомендацією Комітету міністрів Ради Європи №(80)2 державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

В силу положень Податкового кодексу України нарахування податкових зобов'язань дійсно є дискреційними повноваженнями податкового органу, які не можуть бути реалізовані іншими особами, у тому числі судом.

Разом з тим, даний адміністративний позов містить вимогу про перевірку правомірності прийнятого відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, рішення.

Повноваження суду на вчинення таких дій передбачені ст. 2 КАС України. Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб'єктів владних повноважень, визначені у ч. 2 ст. 2 КАС України.

Оцінюючи правомірність дій та рішення органу владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у частині 2 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта, встановлюючи чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд першої інстанції в даному випадку не підміняв податковий орган та будь-якого рішення замість нього не приймав, а лише перевірив оскаржуване рішення за критеріями визначеними у ч. 2 ст. 2 КАС України, та за наслідками судового розгляду дійшов висновків про його часткову невідповідність цим вимогам.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про не доведення позивачем понесених витрат на оплату правничої допомоги, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 134 КАС України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Наразі, позивачем для підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги було надано договір №6 про надання правової допомоги від 22.02.2018 та акт виконання робіт-надання послуг від 29.08.2018.

В акті виконання робіт-надання послуг від 29.08.2018 зазначено, що виплата гонорару адвоката буде здійснена після відшкодування судових витрат на правничу допомогу.

Отже, позивачем не доведено факту та розміру понесених витрат на правничу допомогу.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на обов'язковість доведення відображення адвокатом отриманих доходів у Книзі обліку доходів та витрат, які ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, оскільки предметом в даному випадку є фактичне понесення позивачем витрат на правову допомогу та їх відшкодування відповідною стороною у справі.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а обставини справи повністю відповідають висновкам суду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Головного управління ДФС у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст підписано 31.01.19.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма