Справа № 0440/5969/18
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 січня 2019 року м. Дніпросправа № 0440/5969/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),

суддів: Шлай А.В., Прокопчук Т.С.,

за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.,

за участю: представника позивача адвовката ОСОБА_6.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.10.2018 року, суддя суду першої інстанції Боженко Н.В., прийняте у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро, повне судове рішення складено 19.10.2018 року, в адміністративній справі №№0440/5969/18 за позовом ОСОБА_4 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,-

в с т а н о в и в :

07 серпня 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду з адміністративним позовом в якому просила: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 21.02.2018 року №-0464.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що позивач як фізична особа - підприємець, що позивач є фізичною особою - підприємцем, яка здійснює господарську діяльність та є платником єдиного податку. На думку позивача, відповідачем неправильно було визначено її статус при визначенні податкового повідомлення - рішення, а саме сформовано ППР як фізичній особі, а не як фізичній особі - підприємцю. Також, позивач зазначає, що вона як фізична особа - підприємець, платник єдиного податку звільняється від сплати земельного податку в силу приписів ст.. 269 ПК України.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що за висновками Узагальнюючої податкової консультації щодо сплати земельного податку власниками нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, права на яку у такої особи не оформлено, особа, яка володіє нерухомим майном, розташованим на цій ділянці не може вважатись платником податку в розумінні ст. 269 ПК України до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку, наведених у записі Державного земельного кадастру, у порядку, визначеному законом. До такого моменту зазначена особа за вимогами наведеними в ПКУ, не повинна сплачувати земельний податок. Крім того, позивач зазначає, що згідно зазначеної податкової консультації, якщо особа є власником нежитлового приміщення та надає його в оренду як платник єдиного податку з видом діяльності, зокрема, надання в оренду та експлуатація власного та орендованого нерухомого майна, із зазначенням вказаної адреси як місця здійснення господарської діяльності, то з урахуванням вимог пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України така особа не є платником земельного податку за земельну ділянку під цим приміщенням. Крім того, в судовому засіданні в суді першої інстанції, під час прийняття спірного податкового повідомлення - рішення відповідачем не досліджено які саме види економічної діяльності здійснює ОСОБА_2 чи використовує земельну ділянку та в якому розмірі під час здійснення господарської діяльності.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Калінович С.П., належать будівлі та споруди (обєкти нерухомості) за адресою: АДРЕСА_1, а саме: головний виробничий корпус з прибудовою літ. А-2, А-2 загальною площею 1458,2 кв.м., ганок літ. а, сходи літ. а, склад сухих та сирих пиломатеріалів літ. Б-1, загальною площею 375,8 кв.м., склад сухих сумішей літ. В-1, загальною площею 355,4 кв.м., матеріально-технічний склад літ. Г-1, загальною площею 354,4 кв.м. пандус літ. г, естакада літ. г, естакада літ. г, склад сухих матеріалів літ. Д-1, загальною площею 394,5 кв.м., склад металу і труб з прибудовою літ. Ж-1, Ж-1, загальною площею 230,3 кв.м., будівля прохідної літ. З-1, загальною площею 21,7 кв.м., ганок літ. з, сходи літ. з, трансформаторна станція літ. Е-1, склади літ. К, М, Л, навіс літ. Н, Р, П, огорожі та споруди № 1-19, І, склад тимчасовий літ.О, металева будка тимчасова літ.С.

Разом з тим, позивач зареєстрована як фізична особа - підприємець 03.02.2017 року та перебуває на обліку в Лівобережній об'єднаній державній податковій інспекції м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.

Згідно витягу з реєстру платників єдиного податку № 272 від 07.09.2017 року, виданого Лівобережною об'єднаною державною податковою інспекцією м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, починаючи з 03.02.2017 року позивач є платником єдиного податку (ставка єдиного податку 5 %, 3 група), перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Головним управління ДФС у Дніпропетровській області 21.02.2018 року прийнято податкове повідомлення-рішення № -0464 про визначення позивачу податкового зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб у розмірі 1223114,04 грн. за податковий період 2018 рік.

Правомірність винесеного Головним управління ДФС у Дніпропетровській області податкового повідомлення-рішення є предметом розгляду в даній справі.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як власник нежитлового приміщення, зобов'язана сплачувати земельний податок за ділянку, що знаходиться під таким приміщенням, оскільки вона є користувачем землі відповідно до приписів ЗК України з моменту переходу права власності на нежитлову будівлю.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

За пунктом 287.7 статті 287 ПК (редакції Закону України від 28.12.2014 р. №71-VIII, яка діє з 01.01.2015 р.), при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

В положеннях цієї ж норми в редакції, що діяла до 01 січня 2015 року законодавець пов'язував обов'язок сплати податку за земельні ділянки з датою державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці.

У частинах першій та другій статті 120 ЗК встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 ЦК.

Отже, з урахуванням вищенаведених норм матеріального права, суд дійшов висновку, що платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач. Обов'язок сплати цього податку для його платника у різні періоди часу був пов'язаний з різними подіями, а саме, до 01 січня 2015 року обов'язок виникав з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці, а після 01 січня 2015 року - з моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Якщо ж особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Узагальнюючою податковою консультацією щодо сплати земельного податку власником нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці права на яку у такої особи не оформлені, затвердженої Наказом міністерством фінансів України від 06.07.2018 року №602, визначено наступне.

Відповідно до статті 269 ПКУ платниками земельного податку є (а) власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та (б) землекористувачі. Об'єктом оподаткування земельним податком згідно з положеннями статті 270 ПКУ є (а) земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та (б) земельні частки (паї), які перебувають у власності. Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 ПКУ).

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПКУ власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (пункт 287.6 статті 287).

Особливості регулювання відносин в сфері земельного права, в тому числі підстави для набуття земельних ділянок у власність та користування, визначені Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-ІІI, зі змінами та доповненнями (далі - ЗКУ).

Відповідно до статті 125 ЗКУ право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 ЗКУ, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (стаття 124 ЗКУ).

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (стаття 202 ЗКУ). При цьому земельна ділянка має бути індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна, якому властиві такі характеристики, як площа, межі, ідентифікатор у Державному земельному кадастрі тощо.

З огляду на викладене, в Узагальнюючій податковій консультації зазначено, що особу, яка володіє нерухомим майном, що розташоване на земельній ділянці, права на яку для такої особи не оформлені, не можна вважати платником земельного податку в розумінні статті 269 ПКУ до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі у порядку визначеному законом. До такого моменту зазначена особа відповідно до вимог Податкового кодексу України не повинна сплачувати земельний податок.

Встановлені обставини справи свідчать, що позивач є власником нерухомого майна, а саме будівлі та споруди (обєкти нерухомості) за адресою: АДРЕСА_1, а саме: головний виробничий корпус з прибудовою літ. А-2, А-2 загальною площею 1458,2 кв.м., ганок літ. а, сходи літ. а, склад сухих та сирих пиломатеріалів літ. Б-1, загальною площею 375,8 кв.м., склад сухих сумішей літ. В-1, загальною площею 355,4 кв.м., матеріально-технічний склад літ. Г-1, загальною площею 354,4 кв.м. пандус літ. г, естакада літ. г, естакада літ. г, склад сухих матеріалів літ. Д-1, загальною площею 394,5 кв.м., склад металу і труб з прибудовою літ. Ж-1, Ж-1, загальною площею 230,3 кв.м., будівля прохідної літ. З-1, загальною площею 21,7 кв.м., ганок літ. з, сходи літ. з, трансформаторна станція літ. Е-1, склади літ. К, М, Л, навіс літ. Н, Р, П, огорожі та споруди № 1-19, І, склад тимчасовий літ.О, металева будка тимчасова літ.С..

Зазначене нерухоме майно, що належить позивачу, розташоване на земельній ділянці площею 1,3203 га, кадастровий номер НОМЕР_1

Позивач не заперечує, що фактично вказана земельна ділянка використовується нею, як така, що знаходиться під належним їй на праві приватної власності нежитловими приміщеннями та спорудою, в яких вона здійснює господарську діяльність. При цьому, зазначає, що право власності або оренди на вказану земельну ділянку нею не оформлювалось.

Як видно з листа відділу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області у м. Дніпро від 01.06.2017 року про надання інформації на запит податкового органу, нормативна грошова оцінка 1 кв.м. земельної ділянки номер НОМЕР_1 розрахована із застосування коефіцієнта функціонального призначення Кф=2.0, як для земельних ділянок, інформація про які не внесена до відомостей Державного земельного кадастру. (а.с.45)

Із наведеного випливає, що права на земельну ділянку НОМЕР_1 не зареєстровані в Державному земельному кадастрі у встановленому законом порядку.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач не є особою, що повинна сплачувати земельний податок за 2018 рік, оскільки нею не оформлено права власності на земельну ділянку разом з придбанням нерухомого майна, а також не отримано й права користування земельною ділянкою на підставі та в межах визначених для колишнього землекористувача. Таким чином, оскільки Державний земельний кадастр не містить жодних відомостей щодо зареєстрованих прав на земельну ділянку, позивач не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, які в силу приписів ПК України є платниками земельного податку.

Відповідач визначаючи позивачу грошове зобов'язання зі сплати земельного податку, не встановив обставин, що мають значення для прийняття правильного рішення, а саме: на підставі чого у позивача виникло право власності чи користування земельною ділянкою, та чи існувало відповідне право користування земельною ділянкою у попереднього власника нежитлових приміщень для умов його переходу до позивача як нового власника майна в силу приписів ст. 120 ЗК України та 377 ЦК України. Вказане призвело до прийняття відповідачем податкового повідомлення - рішення, що не відповідає вимогам Закону, що є підставою для його скасування.

Вищевикладене залишилось поза увагою суду першої інстанції, що призвело до неправильного вирішення спору по суті позовних вимог.

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 243, ст.. 310, ст. 315, ст. 317, ст. 321 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.10.2018 року в адміністративній справі 0440/5969/18- скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 21.02.2018 року №-0464.

Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області суму судових витрат в розмірі 22025 (двадцять дві тисячі двадцять п'ять) гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена 28.01.2019 р.

Головуючий - суддя О.О. Круговий

суддя А.В. Шлай

суддя Т.С. Прокопчук