Справа № 820/495/18
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

29 січня 2019 року

Київ

справа №820/495/18

адміністративне провадження №К/9901/57710/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Олендера І.Я.,

суддів: Гончарової І.А., Ханової Р.Ф.,

розглянувши у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Перспектива» на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2018 (суддя - Котньов О.Г.) та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.06.2018 (судді: Старосуд М.І. (головуючий), Лях О.П., Яковенко М.М.) у справі №820/495/18 за позовом Приватного акціонерного товариства «Перспектива» до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Приватне акціонерного товариство «Перспектива» (далі - позивач, ПАТ «Перспектива») звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області (далі - відповідач, контролюючий орган) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 18.10.2017 № та №.

2. В обґрунтування позовних вимог ПАТ «Перспектива» зазначено, що ПАТ «Перспектива» належним чином, з дотримання строків платежів, виконано умови розстрочення грошових зобов'язань (податкового боргу), тому з урахуванням розстрочення податкового боргу застосування відповідачем до ПАТ «Перспектива» на підставі п.126.1 ст.126 ПК України відповідальності у вигляді штрафу за несвоєчасну сплату узгодженої суми грошового зобов'язання суперечить приписам ПК України, а отже є протиправним. Крім того, нарахування штрафних санкцій відповідачем здійснено із порушенням строків давності притягнення платника податків до відповідальності.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2018, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.06.2018, відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

4. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції дійшли висновку про те, що незалежно від того, з яких причин платником податку не було своєчасно погашено узгоджену суму грошового зобов'язання, такий платник після фактичного погашення боргу повинен сплатити суму штрафу у розмірі, який залежить від терміну прострочення. Крім того, судами відхилено посилання позивача на порушення податковим органом приписів ст.102 ПК України у межах спірних правовідносин, оскільки застосування штрафних санкцій, передбачених ст.126 ПК України, можливе лише у разі погашення платником податків податкового боргу, тобто сплати узгодженого платником податків грошового зобов'язання, а розмір штрафу визначається нормативно та фактично залежить від тривалості прострочення погашення податкового боргу до моменту погашення боргу (до 30 днів або понад 30 днів).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

5. Не погодившись із рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2018 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.06.2018 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Перспектива».

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6. Судами попередніх інстанцій встановлено, що фактичною підставою для збільшення сум грошових зобов'язань згідно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, з приводу правомірності яких виник спір у цій справі, стали висновки контролюючого органу, викладені від 29.09.2017 №13977/20- 40-12-14-19/3134411, оформленого за результатами проведення камеральної перевірки ПАТ «ПЕРСПЕКТИВА» з питання дотримання термінів сплати податкових зобов'язань на 2014 - 2017 рік по орендній платі за землю юридичних осіб», яким встановлено порушення позивачем п. 57.1 ст. 57 ПК України, а саме: несвоєчасну сплату позивачем узгоджених податкових зобов'язань з плати за землю (орендна плата за землю) на 2014 рік (№ від 30.01.2014), на 2015 рік (№ від 30.01.2015), на 2016 рік (№ від 22.02.2016).

7. За результатами перевірки, контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 18.10.2017: №, яким за порушення строку сплати грошового зобов'язання з орендної плати з юридичних осіб в сумі 3 936 802,30 грн зобов'язано позивача сплатити штраф у розмірі 20% в сумі 787 360,46 грн та №, яким за порушення строку сплати грошового зобов'язання з орендної плати з юридичних осіб в сумі 394 591,20 грн зобов'язано позивача сплатити штраф у розмірі 10% в сумі 39 459,12 грн.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

8. У доводах касаційної скарги позивач вказує на неврахування судами доводів позивача про порушення контролюючим органом приписів статті 102 ПК України щодо податкових зобов'язань по орендній платі за землю за 2014 рік.

9. Контролюючим органом подано відзив (заперечення) на касаційну скаргу позивача, в якому просить залишити судові рішення без змін, а касаційну скаргу позивача без задоволення, з посиланням на необґрунтованість такої скарги.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

10. Податковий кодекс України

10.1. Підпункт 14.1.39. пункту 14.1 статті 14

Грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

10.2 Підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14

Податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

10.3 Стаття 32

Зміна строку сплати податку та збору здійснюється шляхом перенесення встановленого податковим законодавством строку сплати податку та збору або його частини на більш пізній строк.

Зміна строку сплати податку здійснюється у формі: відстрочки; розстрочки.

Зміна строку сплати податку не скасовує діючого і не створює нового податкового обов'язку.

10.4 Абзац перший пункту 57.1 статті 57

Платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

10.5 Розстроченням, відстроченням грошових зобов'язань або податкового боргу є перенесення строків сплати платником податків його грошових зобов'язань або податкового боргу під проценти, розмір яких дорівнює розміру 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на день прийняття контролюючим органом рішення про розстрочення, відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу.

10.6 Пункт 102.1. статті 102

Контролюючий орган має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку зокрема подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

10.7 Пункт 126.1 статті 126

Якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

11. На платника податків покладено обов'язок здійснити у встановлені строки сплату узгодженого грошового зобов'язання.

Несплачене у встановлений законом строк узгоджене грошове зобов'язання визначається сумою податкового боргу платника податків.

За несплату або несвоєчасну сплату платником податків узгодженої суми податкового зобов'язання, такий притягується до відповідальності у вигляді штрафу на умовах визначених податковим законодавством.

12. Передумовою нарахування штрафних санкцій з підстав, визначених пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України, є несплата платником податків суми узгодженого податкового зобов'язання у встановлені законом строки.

13. Розстроченням (відстроченням) грошових зобов'язань або податкового боргу є перенесення строків сплати платником податків його грошових зобов'язань або податкового боргу, що не звільняє платника податків від відповідальності, передбаченої статтею 126 Податкового кодексу України.

14. Законодавець відносить штрафні санкції до поняття «грошові зобов'язання» (підпункт 14.1.39. пункту 14.1 статті 14 ПК України), що зумовлює контролюючий орган при нарахуванні штрафних санкцій враховувати строки давності, встановлені ст. 102 ПК України.

Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції

15. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

16. Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій відносно правомірності спірних податкових повідомлень - рішень, зважаючи на те, що розстрочення у порядку статті 100 ПК України суми податкового боргу, сплата якої на час укладення договорів №1 та №2 була простроченою, не впливає на наявність факту правопорушення, оскільки таке є вчиненим до моменту розстрочення, яке не змінює обсягу відповідальності платника податків.

При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що проценти, розмір яких дорівнює розміру 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на день прийняття контролюючим органом рішення про розстрочення, відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу, нараховані у межах терміну перенесення строків сплати платником податків його податкового боргу, при цьому штрафні санкції, визначені ст.126 ПК України, застосовані до позивача поза межами терміну, на який перенесено строк сплати податкових зобов'язань позивачем на підставі договорів, а саме за час затримки до/після настання строку сплати за відповідним рішенням.

Отже, незалежно від того, з яких причин платником податків не було своєчасно погашено узгоджену суму грошового зобов'язання, такий платник після фактичного погашення боргу повинен сплатити суму штрафу у розмірі, який залежить від терміну прострочення.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку відносно того, що передбачена пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України відповідальність у вигляді штрафу застосовується в силу самого факту погашення податкового боргу з простроченням, і розмір такої відповідальності залежить виключно від терміну прострочення, а не від способу і порядку погашення податкового боргу, а отже, обставини, які зумовлюють застосування штрафу, передбаченого пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України, виникають у силу наявності факту погашення грошового зобов'язання з простроченням строків, передбачених Податковим кодексом України, а не строків, визначених у договору між платником податків та контролюючим органом.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про безпідставність застосування положень статті 102 ПК України в межах спірних правовідносин, з огляду на те, що нарахування контролюючим органом штрафних санкцій повинне здійснюватись з урахуванням строків давності, встановлених статтею 102 Податкового кодексу України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем самостійно визначено податкові зобов'язання у податкових деклараціях з орендної плати за землю за період з 2014-2016 років, тому граничні строки сплати яких визначені пунктом 57.1 статті 57 ПК України. Враховуючи дату прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення (18.10.2017), яким до позивача застосовані штрафні санкції, а також дати граничних строків сплати грошових зобов'язань, вбачається, що податкове повідомлення-рішення в частині сум штрафних санкцій прийняте відповідачем поза межами 1095 днів, однак, судами таким обставинам не надано належної оцінки та не враховано при прийнятті рішень.

Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, пов'язуючи відлік строку давності із фактичною сплатою позивачем узгодженої суми податкового зобов'язання, зважаючи на те, що положення пункту 102.1. статті 102 Податкового кодексу України пов'язують початок перебігу строку давності із останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань.

Враховуючи викладене, судам попередніх інстанцій необхідно встановити дату узгодження податкових зобов'язань з орендної плати за землю, визначити граничний строк подання декларації та/або сплати грошових зобов'язань за поданими позивачем податковими деклараціями спірного періоду та з урахуванням встановленого здійснити перевірку правильності нарахування штрафних санкцій враховуючи строки давності визначені статтею 102 ПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

17. За змістом частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.

18. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати з власної ініціативи (частина третя статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

19. Згідно статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій вказаним вимогам не відповідають, оскільки судами не з'ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення.

20. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

21. За правилами статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

22. З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що суди попередніх інстанцій не встановили обставин які мають визначальне значення для правильного вирішення спору по суті, допустили порушення норм матеріального та процесуального права, а тому рішення судів ухваленні з порушенням положень статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості, а тому такі рішення підлягають скасуванню, а справа відповідно до правил статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Перспектива» задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2018 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.06.2018 у справі №820/495/18 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

І.Я.Олендер

І.А. Гончарова

Р.Ф. Ханова ,

Судді Верховного Суду