Справа № 0540/7456/18-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року справа №0540/7456/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Ястребова Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Адвоката Стасюка Вячеслава Олексійовича в інтересах ОСОБА_3 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 р. у справі № 0540/7456/18-а (головуючий І інстанції Христофоров А.Б.) за позовом ОСОБА_3 до Великоновосілківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Великоновосілківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - відповідач, УПФУ), в якому просила: визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року; зобов'язання здійснити нарахування та виплату належної пенсії з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року відмовлено у задоволені позовних вимог.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення, прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що з 12.12.2014 Управлінням соціального захисту населення Петриківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області позивача взято на облік як особу переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Виплата пенсії здійснювалась Царичанським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Дніпропетровської області. З 01.11.2016 року Царичанське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області без повідомлення причин припинило виплату позивачу пенсії. Рішення про припинення не приймалось. Листом №1458/03/25 від 02.06.2017 року Управління повідомило позивача про відсутність підстав для виплати позивачу пенсії за період з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року, оскільки рішенням комісії щодо призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 31.10.2016 року було скасовано довідку внутрішньо переміщеної особи та знято її з обліку як внутрішньо переміщену особу з 01.11.2016 року. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року у справі № 187/608/17 скасовано постанову Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Царичанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, третя особа - Управління соціального захисту населення Петриківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення з 01.11.2016 року виплати пенсії позивачу та невиплати пенсійних виплат позивачу з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року, зобов'язання відповідача здійснити виплату позивачу належної пенсії за весь минулий час, а саме з моменту припинення її виплати, тобто з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року. Отже, Царичанське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області не виплатило пенсію за період з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року. З 25.11.2017 позивач перебуває на обліку у відповідача, який здійснив виплату пенсії позивачу за період з 01.10.2017 по 01.01.2018, та не здійснив виплату не отриманої пенсії за період з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року. Відповідач листом рекомендував з питання виплати пенсії за період з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року звернутись до Царичанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області. Апелянт зазначає, що відповідач після взяття позивача на облік у відповідності до положеннь статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV та п.12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою КМУ від 08.06.2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", зобов'язаний сплатити невиплачену суму пенсії за спірний період.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_3 з 01.03.2008 року призначено пенсію за віком, про що свідчить копія посвідчення.

Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Петриківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 12.12.2014 року № та від 21.04.2017 року №позивача взято на облік як особу переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції (а.с.10).

Виплата пенсії здійснювалась Царичанським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Дніпропетровської області. З 01.11.2016 року зазначене управління Пенсійного фонду України припинило виплату позивачу пенсії.

15.05.2017 року позивач звернулась до Царичанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області із заявою про поновлення виплати припиненої пенсії (а.с.16).

Царичанське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області листом №1458/03/25 від 02.06.2017 року повідомило позивача про відсутність підстав для виплати позивачу пенсії за період з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року, оскільки рішенням комісії щодо призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 31.10.2016 року було скасовано довідку внутрішньо переміщеної особи та знято її з обліку як внутрішньо переміщену особу з 01.11.2016 року.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року у справі № 187/608/17 скасовано постанову Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Царичанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, третя особа - Управління соціального захисту населення Петриківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання протиправними дії відповідача щодо припинення з 01.11.2016 року виплати пенсії позивачу та невиплати пенсійних виплат позивачу з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року, зобов'язання відповідача здійснити виплату позивачу належної пенсії за весь минулий час, а саме з моменту припинення її виплати, тобто з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року.

Пенсія за період з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року залишилась не виплаченою.

17 липня 2018 року позивачка звернулась до Великоновосілківського УПФУ з проханням поновити виплату пенсії, а також надання інформації щодо невиплати заборгованості з виплати пенсії з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року.

Згідно розпорядження № 2765 від 19.11.2017 року, ОСОБА_3 прийнята на облік до Великоновосілківського об'єднаного УПФУ з 01.10.2017 року та призначена пенсія за віком.

Відповідно до довідки №1735 від 13.09.2018 року, позивачу виплачена пенсія за період з жовтня 2017 року по вересень 2018 року.

Відповідно до відповіді наданої відповідачем №224/Н-01-01-08 від 18.07.2018 року вбачається, що з 25.11.2017 року позивач перебуває на обліку у Великоновосілківському УПФУ, відповідно до атестату та макету пенсійної справи, які надійшли від Царичанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, виплату пенсії позивачу проведено по 30.09.2017 року. В грудні 2017 року Великоновосілківським УПФУ виплачено пенсії за період з 01.10.2017 року по 31.12.2017 року. З питання виплати пенсії за період з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року позивачу запропоновано звернутись до Царичанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (а.с.23).

Отже, відповідачем здійснено виплату пенсії позивачу за період з 01.10.2017 по 01.01.2018, сума пенсії за період з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року залишилась не виплаченою.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо не виплати пенсії позивачеві за період з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно частини 1 та 2 статті 45 Закону № 1058, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Отже, з самого визначення поняття "пенсія" випливає, що щомісячні пенсійні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання пенсії (чи її перерахунок). Виплату пенсії не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право особи на отримання державної пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку виплати пенсії.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 820/5621/15 та від 24 квітня 2018 року у справі № 167/592/17.

Статтею 5 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Відповідно до частини 1 статті 47 Закону № 1058, пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (пе рерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Пен сійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 27.12.2005 № 1566/11846 (далі - Порядок 22-1), заява, зокрема, про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстрова ні на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенси від уповно важених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Отже, пенсія виплачується за місцем фактичного проживання пенсіонера відповідним територіальним управлінням Пенсійного фонду.

Згідно статті 46 Закону № 1058, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Отже, нараховані суми пенсії на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

Як вже було зазначено, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року у справі № 187/608/17 скасовано постанову Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Царичанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, третя особа - Управління соціального захисту населення Петриківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання протиправними дії відповідача щодо припинення з 01.11.2016 року виплати пенсії позивачу та невиплати пенсійних виплат позивачу з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року, зобов'язання відповідача здійснити виплату позивачу належної пенсії за весь минулий час, а саме з моменту припинення її виплати, тобто з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року.

Судове рішення мотивоване тим, що умовою продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, зазначена обставина повинна підтверджуватися довідкою встановленої форми. За відсутності в Єдиній інформаційній базі про внутрішньо переміщених осіб України реєстрації особи як внутрішньо переміщеної, у пенсійного органу відсутні підстави для виплати такій особі пенсії до того часу, поки вона не надасть докази (довідку) про таку реєстрацію. Суд зауважує, що підставою для припинення позивачу виплати пенсії стало саме скасування довідки щодо позивача, як внутрішньо переміщеної особи, а отже відповідач діючи у межах своїх повноважень правомірно припинив виплату пенсії позивач.

Тобто, позивачу відмовлено у задоволенні позову з підстав скасування довідки позивача, як внутрішньо переміщеної особи.

Позивачем в подальшому змінено місце фактичного проживання у зв'язку з поверненням до покинутого місця проживання м. Красногорівка Донецької області. Тобто, позивач перебуває на обліку у відповідача, як пенсіонер, за основним місцем проживання.

Суд зазначає, що відповідачем не спростовується саме факт права позивача на пенсію за період з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року, та сума якої залишилась невиплаченою.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату не отриманої пенсії за період з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року з додержанням строку визначеного статтею 46 Закону № 1058.

Суд зазначає, що позивач має право на одержання не отриманої суми пенсії за попередній період, оскільки це право закріплено законодавством України, зокрема, Законом № 1058. Виплата зазначених сум пенсії у відповідності до статті 47 Закону № 1058 здійснюється територіальним управлінням Пенсійного фонду на обліку в якому пенсіонер перебуває за місцем фактичного проживання пенсіонера, тобто, відповідачем по справі.

Суд вважає помилковим посилання суду першої інстанції на те, що судовим рішенням встановлена відсутність права позивача на отримання пенсійних виплат за період з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року, оскілки, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року у справі № 187/608/17 не встановлено відсутність права позивача на отримання пенсійних виплат, зазначене не було предметом розгляду. Спірним питанням у справі було правомірність дій управління Пенсійного фонду України з припинення виплати пенсії позивачу, як внутрішньо переміщеній особі. Судовим рішенням було відмовлено у задоволенні позову з підстав скасування довідки позивача, як внутрішньо переміщеної особи. Тобто, зазначене рішення стосується інших обставин, а ніж ті, що виникли у вказаній справі. Крім того, відповідач не оспорює право позивача на зазначену пенсію та право на її отримання.

Так, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання.

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку з чим підлягають захисту порушені права пенсіонера.

На підставі викладеного, суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про не обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції не вірно встановлені обставини справи та рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Адвоката Стасюка Вячеслава Олексійовича в інтересах ОСОБА_3 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 р. у справі № 0540/7456/18-а - задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 р. у справі № 0540/7456/18-а - скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Великоновосілківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_3 за період з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року.

Зобов'язати Великоновосілківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_3 належної пенсії за період з 01.11.2016 року по 01.05.2017 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 29 січня 2018 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова