Справа № 480/4137/18
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 р. Справа № 480/4137/18

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Павлічек В.О.,

за участю секретаря судового засідання - Нікітас К.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Юрченка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_3.), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі по тексту - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною відмову Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області у поновленні виплати пенсії ОСОБА_3, викладену в листі № 599/С від 14 вересня 2018 року;

- зобов'язати Сумське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області поновити виплату пенсії ОСОБА_3 з квітня 2016 року.

Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що позивач перебувала на обліку в Сумському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Сумської області з 11.12.2007 року по 31.10.2015 року та отримувала пенсію за віком. З 01.11.2015 року виплата пенсії їй була припинена у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до держави Сполучені Штати Америки. 31.08.2018 року позивач звернулася до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області із заявою про поновлення виплати пенсії за віком. Однак, відповідач рішенням від 14.09.2018 року № 599/С відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії з посиланням на те, що питання виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання до держави, з якою не заключено відповідний договір, може бути вирішено після врегулювання норм пенсійного забезпечення. Інше чинним законодавством не передбачено. Позивач вважає таке рішення незаконним та таким, що порушує гарантоване ст. 1 Протоколу 1 Конвенції право мирно володіти своїм майном.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без виклику сторін та встановлено строк відповідачу для подання відзиву та доказів, які наявні у відповідача.

На виконання зазначеної ухвали відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якій проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні, зокрема зазначивши, що управлінням не приймалося жодне рішення стосовно відмови у поновленні виплати пенсії позивачу. 31.08.2018р. гр. ОСОБА_3 звернулася до Управління з заявою в довільній формі, в якій остання просила Управління відновити виплату пенсії. 14.09.2018р. заявнику була надана відповідь про результати розгляду заяви за № 599/С, відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» (відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки) (а.с. 21-22).

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду призначено справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував та просив відмовити в їх задоволенні.

Суд, заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебувала на обліку в Сумському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Сумської області з 11.12.2007 року по 31.10.2015 року та отримувала пенсію за віком.

Відповідно до відмітки зробленої в паспорті громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 ОСОБА_3 оформила виїзд на постійне проживання в Сполучені Штати Америки (а.с. 9).

Копією талона про зняття з реєстрації місця проживання в Україні підтверджується, що до виїзду в Сполучені Штати Америки позивач була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).

У зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до держави Сполучені Штати Америки, з 01.11.2015 року виплата пенсії позивачу була припинена.

При цьому 01.11.2017 року позивачу була здійснена виплата пенсії за шість місяців, відповідно ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме: за період з 01.11.2015 року по 31.03.2016 року.

31.08.2018 року позивач звернулася до Сумського об'єднаного управління Пенсійного

зонду України Сумської області з заявою про поновлення виплати пенсії за віком.

Листом від 14.09.2018 року № 599/С Сумське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області повідомило позивача, що рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009, на яке посилалася у своїй заяві позивач, дійсно визнаний неконституційним пункт 2 істини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про згальнообов'язкове державне пенсійне страхування". При цьому Верховною Радою України не було внесено відповідні зміни до Закону України "Про згальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Питання виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце доживання до держави, з якою не заключено відповідний договір, може бути вирішено після врегулювання норм пенсійного забезпечення. Інше чинним законодавством не передбачене. Враховуючи вищевикладене, підстав для поновлення виплати пенсії на сьогоднішній день немає (а.с. 13).

Не погодившись з відмовою у поновленні виплати пенсії, позивач звернулась з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі й право на соціальний захист, що включає право на забезпечення громадянина у старості.

Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 цього Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Проте рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп200 пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

В Рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп200 зазначено, що оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Пунктом 3 резолютивної частини рішення визначено звернути увагу Верховній Раді України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Відповідно до Закону України "Про Конституційний Суд України", а також рішення Конституційного суду України від 14.12.2000 року № 15-рп/2000 закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з 07 жовтня 2009 року. Тобто з 07 жовтня 2009 року відсутні встановлені п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" підстави для припинення виплати пенсії, а припинені виплати пенсій поновлюються.

При цьому, після прийняття зазначеного рішення Конституційного Суду України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

Посилання відповідача, що Сумським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Сумської області не приймалося жодне рішення стосовно відмови у поновленні виплати пенсії позивачу, суд вважає необгрунтованими, оскільки як встановлено судом, в матеріалах пенсійної справи ОСОБА_3 відсутня заява про припинення виплати їй пенсії, а також відсутне і рішення Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, тобто фактично відповідачем дане рішення не приймалося. А відтак суд зазначає, що відповідачем протиправно було припинено виплату пенсії позивачу, оскільки будь-якого рішення про її припинення не приймалося.

Твердження відповідача, що ОСОБА_3 звернулася до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області із заявою, яка не відповідає формі встановленої Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", суд вважає безпідставними, оскільки в листі № 599/С від 14 вересня 2018 року відсутні будь-які посилання щодо невідповідності заяви позивача формі згідно Додатку 3 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

За приписами ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Щодо твердження представника Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, що даний позов всупереч вимогам Кодексу адміністративного судочинства України підписаний неуповноваженою особою, а саме представником, повноваження якого не підтвердженні, суд зазначає наступне.

Статтею 55 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право сторони, третьої особи в адміністративній справі, а також особі, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

При цьому, за змістом частини 1 статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України повноваження представників сторін та інших учасників справи - фізичних осіб мають бути підтверджені довіреністю фізичної особи, яка повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.

Частиною 1 статті 57 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (частина 4 статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідність копії документа, що підтверджує повноваження представника, оригіналу може бути засвідчена підписом судді (частина п'ята статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною 6 статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.

За частинами, першою, третьою статті 26 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Положення наведених норм процесуального права дають підстави для висновку, що повноваження адвоката як представника сторони мають бути підтверджені оригіналом ордера або довіреністю (оригіналом) цієї сторони, що посвідчує такі повноваження, або її копією, засвідченою у визначеному законом порядку, зокрема, особою, яка має повноваження на засвідчення копії довіреності.

Як було встановлено судом, позовну заяву від імені позивача підписано адвокатом ОСОБА_1 та у підтвердження повноважень на представництво до позовної заяви було долучено оригінал ордеру серії СМ № 021 (а.с. 12) та в подальшому було надано суду договір про надання правової допомоги (а.с. 79-81), в якому у п. 2.1 зокрема зазначено, що адвокат на підставі звернення клієнта приймає на себе зобов'язання з надання наступної юридичної допомоги: представляє у встановленому порядку інтереси клієнта в судах усіх інстанцій, передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів" з правом підписування від імені клієнта будь-які документи, у тому числі позовну заяву (а.с. 79).

А відтак суд зазначає, що надані ордер та договір про надання правової допомоги є належними документами, що підтверджують право особи, яка підписала дану позовну заяву, на вчинення такої процесуальної дії.

Дана позиція суду узгоджується з постановою Верховного суду від 17 грудня 2018 року по справі №308/8995/17.

Враховуючи викладене суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи положення вказаних норм, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області суму судового збору в розмірі 704,80 грн., сплаченого згідно з квитанцією (копія) від 06.11.2018 № 15 (а.с. 4).

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправною відмову Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (вул. Степана Бандери, 43, м. Суми, 40009, ) у поновленні виплати пенсії ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1), викладену в листі № 599/С від 14 вересня 2018 року.

Зобов'язати Сумське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області (вул. Степана Бандери, 43, м. Суми, 40009, ) поновити виплату пенсії ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) з квітня 2016 року.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (вул. Степана Бандери, 43, м. Суми, 40009, ) суму судового збору в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30.01.2019 року.

Суддя В.О. Павлічек