Справа № 1240/2506/18
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року справа №1240/2506/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., Геращенка І.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у справі № 1240/2506/18 (головуючий суддя І інстанції Смішлива Т.В.), складеного в повному обсязі 27 листопада 2018 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом ОСОБА_1 до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

20 серпня 2018 року, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про:

- визнання з 01 квітня 2017 року бездіяльність та рішення управління щодо припинення виплати пенсії позивачу протиправними та дискримінаційними;

- зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії та виплатити з 01 квітня 2017 року виниклу заборгованість з несплаченої пенсії позивачу та виплатити з 01 травня 2017 року компенсацію за втрату частини доходів, нараховану по місяць в якому буде провадитися виплата заборгованості з несплаченої пенсії (а.с. 4-10).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01 квітня 2017 року. Зобов'язано Старобільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01 квітня 2017 року, на рахунок, відкритий у публічному акціонерному товаристві "Державний ощадний банк України". У задоволенні вимог про визнання дискримінаційною бездіяльності Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області та зобов'язання Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області здійснити виплату заборгованості з нарахуванням компенсації втрати частини пенсії відмовлено (а.с. 69-74).

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд змінити рішення суду першої інстанції та зазначити наступне:

«Визнати протиправною та дискримінаційною бездіяльність Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01 квітня 2017 року.

Зобов'язати Старобільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії та виплати з 01 квітня 2017 року виниклу заборгованість з невиплаченої пенсії».

Зазначила, що судом фактично визнано дискримінацію відносно неї,однак не зазначено цього у рішенні суду.

Крім того, наполягала, що не зобов'язання управління, зокрема, виплатити їй заборгованість по пенсії призведе до неправильного тлумачення відповідачем судового рішення (а.с. 77-79).

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Разом із апеляційною скаргою від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності (а.с. 79).

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1), є пенсіонером за віком, що підтверджено копіями паспорта громадянина України, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, пенсійного посвідчення (а.с. 12,14) та перебуває на обліку в Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області.

Позивач є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України з м. Брянка до м. Старобільськ Луганської області, що підтверджується Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22 червня 2015 року № 934016798 (а.с. 15).

Виплата пенсії призупинена з 01 квітня 2017 року у зв'язку з не підтвердженням місця фактичного проживання.

Рішення щодо припинення виплати пенсії відповідачем не приймалось.

Не погодившись із припиненням виплати пенсії за віком позивач звернувся до суду із даним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати пенсії позивачу у період з квітня 2017 року, без прийняття обґрунтованого рішення про припинення виплати пенсії.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відтак, суд апеляційної інстанції розглядає рішення суду першої інстанції виключно в межах апеляційної скарги.

Спірним питанням при розгляді апеляційної скарги в даній справі є не право позивача на отримання пенсії з квітня 2017 року, а відмова у задоволені позовних вимог про визнання дій відповідача дискримінаційними щодо невиплати їй пенсії з зазначеного строку та формулювання третього абзацу резолютивної частини рішення суду в частині не зазначення зобов'язання не тільки поновити виплату пенсії, а і виплатити заборгованість по пенсії.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;

7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян;

8) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян;

9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;

11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання;

12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

15) зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Відтак, а ні суд першої, а ні суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями щодо задоволення позовних вимог шляхом визнання дій дискримінаційними, відтак висновку апелянта по справі є необґрунтованими в цій частині.

Окрім того, суд апеляційної інстанції погоджується с доводами суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем наявних персональних ознак щодо наявності різниці ставлення відповідачем до неї та до інших пенсіонерів, які є внутрішньо переміщеними особами, які б дозволили обґрунтовано припустити факт дискримінації.

Щодо відмови судом першої інстанції у задоволені позовних вимог про зобов'язання виплатити заборгованість по пенсії з квітня 2017 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV, спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються органами Пенсійного фонду та у судовому порядку.

Слід також зазначити, що відповідно до п. 7 ч. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого постановою правління пенсійного фонду України 22 грудня 2014 року за № 28-2 (далі - положення), серед основних завдань управління є, зокрема, завдання призначати (здійснювати перерахунок) і виплату пенсії, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, «зобов'язання Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01 квітня 2017 року», на думку суду апеляційної інстанції, є достатнім способом захисту порушених прав позивача, оскільки, прямо вказує на необхідність поновлення нарахування та виплату пенсії позивачу з відповідного періоду та опосередковано охоплює і зобов'язання виплати і її заборгованість.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у справі № 1240/2506/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 січня 2019 року.

Судді Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова

І.В. Геращенко