Справа № 824/912/18-а
Суддя: Брезіна Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2019 р. м. Чернівці Справа № 824/912/18-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брезіної Т.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В поданому до суду адміністративному позові позивач просить суд винести рішення, яким зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області поновити виплату та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, починаючи з 01.06.2013 р. та провести її перерахунок відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з проведенням індексації та компенсації втрати її частини.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що в грудні 2012 р. переїхала на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки, у зв'язку з чим з 01.06.2013 р. виплату пенсії їй було припинено.

Посилаючись на рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 року від 07 жовтня 2009 року, яким визнано неконституційними положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії громадянам України, які постійно не проживають на її території, зазначала, що 20.04.2018 р. її представник звернувся із заявою до пенсійного органу про поновлення виплати раніше призначеної пенсії. Проте, листом №371/ц-11 від 05.05.2018 р. їй було відмовлено через відсутність угоди між Україною та Сполученими штатами Америки про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення, яка б регулювала питання пенсійного забезпечення громадян, які працюють та проживають в США, та у зв'язку із не поданням позивачем заяви особисто.

Вважає дії відповідача про відмову у поновленні виплати раніше призначеної їй пенсії протиправними і такими, що порушують гарантовані Конституцією України соціальні права на пенсійне забезпечення.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області подало до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просило у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити. У відзиві відповідачем зазначено, що у зв'язку із виїздом позивача на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки пенсійну справу позивача закрито та виплачено пенсію по 31.05.2013 року. Відповідач наголошував на тому, що міжнародних договорів між Україною та Сполученими штатами Америки щодо призначення та виплати пенсії не укладалося.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області вважає, що ним правомірно відмовлено позивачу в поновленні виплати пенсії, у зв'язку із чим просило суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

24.09.2018 р. ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито провадження в даній справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі на 25.10.2018 року.

Судове засідання призначене на 25.10.2018 р. було знято з розгляду у зв'язку із перебуванням головуючого судді у відпустці. Розгляд справи призначено на 04.12.2018 року.

04.12.2018 р. закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті спору на 20.12.2018 року. Крім того, ухвалою суду від 04.12.2018 р. задоволено клопотання представника відповідача та залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про поновлення виплати пенсії позивачу за вислугу років з 01.06.2013 р. по 22.04.2018 року.

В судове засідання призначене на 20.12.2018 р. сторони не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи. Разом із цим, подали заяви про розгляд справи без їх участі. При цьому, представник позивача зазначав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Оцінивши повідомлені позивачем обставини, суд вважає, що наявні достатні підстави для прийняття судового рішення і приходить до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 паспортом громадянина України НОМЕР_2 що містяться матеріалах справи. (а.с. 10,14).

Згідно протоколу 216/1 від 02.06.1994 р. позивачу з 02.06.1994 р. призначена пенсія за віком. (а.с. 11).

Судом встановлено, що до 2012 року позивач проживала в АДРЕСА_1 Проте, 23.11.2012 р. ОСОБА_1 знято з реєстрації місця проживання в Україні, що підтверджується відповідним талоном. (а.с. 15).

14.12.2012 р. позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила закрити пенсійну справу, у зв'язку із виїздом на постійне місце проживання в США та виплатити пенсію за шість місяців наперед. (а.с. 13).

Згідно розпорядження Управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях, у зв'язку із виїздом ОСОБА_1 на постійне місце проживання в США її пенсійну справу закрито з 14.12.2012 р. (а.с. 12).

20.04.2018 р. представник позивача звернувся до відповідача із заявою, в якій просив поновити виплату ОСОБА_1 пенсії починаючи з 01.06.2013 р. з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії, відповідно до ст. 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". (а.с. 42).

Листом №371/Ц-11 від 05.05.2018 р. відповідач повідомив ОСОБА_1, що підстав для поновлення виплати пенсії немає.

Разом із цим, відповідач посилаючись на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 наголосив на тому, що подання заяви про поновлення виплати призначеної пенсії в Україні подається пенсіонером особисто до органу Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації) особи, надавши паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Не погоджуючись із діями відповідача щодо відмови у поновленні пенсії, позивач звернулась до суду із цим позовом.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 р., Законом України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 року, Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. №2050-IIІ.

До вказаних правовідносин суд застосовує такі положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Гарантоване громадянам Конституцією України право на соціальний захист передбачене в Законі України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 р. (далі - Закон №1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) та в Законі України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 р. (далі - Закон № 1788-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних відносин), якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Згідно ч. 3-4 ст. 1 Закону №1788-XII пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Частинами 1-2 ст. 92 Закону №1788-XII громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Згідно даного рішення оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Статтею 151-2 Конституції України визначено, що рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи викладене, cуд приходить до висновку, що з набранням чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

Із вказаного вище вбачається, що позивач проживаючи в Сполучених Штатах Америки, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Таким чином, суд робить висновок, що позивач має право на поновлення пенсії незалежно від місця проживання останнього, а тому відповідачем всупереч висновку, викладеного в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права, протиправно відмовлено позивачу у поновленні виплати пенсії.

Згідно підпунктів 2, 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

З огляду на наведене, з метою належного та ефективного способу захисту порушених прав позивача, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для зобов'язання відповідача вчинити дії щодо поновлення виплати пенсії позивачу.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Отже призначити, а в даному випадку поновити пенсію необхідно з дня звернення особою до пенсійного органу із відповідною заявою.

Дослідженням матеріалів справи судом встановлено, що 20.04.2018 р. представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою, яка отримана відповідачем 23.04.2018 р., про поновлення раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії.

Оскільки представник позивача звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії позивачу 20.04.2018 р., яка отримана відповідачем 23.04.2018 р., то відповідач повинен поновити виплату пенсії позивачу саме з 23.04.2018 року.

Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо зобов'язання Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області провести перерахунок пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з проведенням індексації та компенсації втрати її частини, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 р. №1282-XI (далі - Закон №1282-XI, в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Зазначений закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст. 2 Закону №1282-XI індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії.

Статтею 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. №2050-IIІ (далі - Закон №2050-IIІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 2 Закону №2050-IIІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3 Закону №2050-IIІ).

Відповідно до ст. 4 Закону №2050-IIІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Суд звертає увагу, що ухвалою суду від 04.12.2018 р. задоволено клопотання представника відповідача та залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог за період з 01.06.2013 р. по 22.04.2018 року. З вказаних підстав суд не розглядає позовні вимоги в частині проведенням індексації та компенсації втрати її частини за період з 01.06.2013 р. по 22.04.2018 року.

Разом із цим, суд звертає увагу, що вимога позивача про зобов'язання відповідача провести перерахунок пенсії з проведенням індексації та компенсації втрати її частини є передчасною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки відповідач ще не здійснив поновлення виплати пенсії позивачу. У зв'язку із чим, суд не має підстав зобов'язати відповідача вчиняти дії до моменту виникнення події, з якою пов'язується обов'язок з проведення індексації та компенсації втрати її частини. Тобто, до поновлення відповідачем виплати пенсії ОСОБА_1 та порушення прав позивача в частині проведення індексації, суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо компенсації її втрати.

Наразі відсутні підстави передбачити, що право на отримання компенсації при поновленні виплати пенсії буде порушено відповідачем та, відповідно, що при проведенні перерахунку пенсії відповідач не здійснить її індексацію самостійно, як передбачено законом. А тому суд зобов'язаний відмовити у задоволені позову в цій частині вимог.

Вказана вище позиція узгоджується з висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 10.07.2018 р. у справі №404/6317/16-а (провадження №К/9901/5696/17).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачем не доведено суду правомірність вчинених дій щодо відмови у поновленні пенсії позивачу - громадянину України, який виїхав за межі держави.

Відповідно до ч.1 та ч. 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір, в частині задоволених позовних вимог, підлягає стягненню на користь позивача, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 77, 78, 90, 139, 143, 241 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України ,-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_1, починаючи з 23.04.2018 року.

3. Стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 352,40 грн відповідно до квитанції №0.0..1 від 18.09.2018 року.

4. В іншій частині позову відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Найменування сторін:

позивач: ОСОБА_1 (АДРЕСА_2 (АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_1);

відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (вул. Оренбурзька, 7А, м.Чернівці, 58022, ).

Суддя Т.М. Брезіна