Справа № 802/1192/18-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 січня 2019 року

Київ

справа №802/1192/18-а

касаційне провадження №К/9901/68616/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Юрченко В.П.

розглянув матеріали касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26.07.2018 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2018 у справі №802/1192/18-а за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 у квітні 2018 року звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Вінницькій області, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 23.03.2018 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 40488,38грн., у тому числі, 32390,70грн. за основним платежем та 8097,68грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 23.03.2018 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 793905грн., у тому числі, 635124грн. за основним платежем та 158781грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 23.03.2018 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання зі сплати військового збору на загальну суму 3374,04грн., у тому числі, 2699,23грн. за основним платежем та 674,30грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; рішення від 23.03.2018 № про застосування штрафу у сумі 432,52грн. за несвоєчасну сплату єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та нарахування пені у сумі 84,46грн.; від 23.03.2018 № про застосування штрафу у сумі 154грн. за несвоєчасну сплату єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та нарахування пені у сумі 19,72грн.; від 23.03.2018 № про застосування штрафних санкцій у сумі 3114,06грн. за несвоєчасне нарахування єдиного внеску; вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.03.2018 №Ф щодо сплати недоїмки в сумі 31140,60грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26.07.2018, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2018, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

ОСОБА_2 17.12.2018 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26.07.2018 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2018, прийняти нове рішення про задоволення адміністративного позову.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зокрема статтей 177, 181 Податкового кодексу України.

Верховний Суд ухвалою від 27.12.2018 зазначену касаційну скаргу залишив без руху, у зв'язку з невиконанням вимог частини четвертої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на ненадання оригіналу документу про сплату судового збору, та встановив скаржнику строк для усунення недоліків у десять днів з дня вручення копії ухвали.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 27.12.2018 скаржником подано оригінал документу про сплату судового збору у сумі 17454,26грн.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (див. згадане вище рішення у справі ««Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», п. 45; згадане вище рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», п. 37; та «Козліца проти Хорватії»(Kozlica v. Croatia), № 29182/03, п. 32, від 2 листопада 2006 року; див. також «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia), № 18499/08, п. 29, від 7 липня 2015 року). 83.

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (див. згадане вище рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», п. 36; згадане вище рішення у справі «Козліца проти Хорватії», п. 33; згадане вище рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», п. 34, «Добріч проти Сербії» (Dobriж «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA) - РІШЕННЯ 35 v. Serbia), №№ 2611/07 та 15276/07, п. 54, від 21 червня 2011 року; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanoviж v. Serbia), 32299/08, п. 48, від 2 жовтня 2012 року). 84.

При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв'язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», п. 54).

Отже, за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Частиною шостою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності.

Такий перелік не є вичерпним.

Зі змісту пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України можна зробити висновок про те, що суд має право віднести до категорії справ незначної складності справу, яка не передбачена у вищезазначеному переліку, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (частина четверта статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, а також через складність та інші обставини.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Системний аналіз вищезазначених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмету доказування, складу учасників та інших обставин, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а також крім справ, які підлягають розгляду в порядку загального позовного провадження.

З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що предметом позову у справі №802/1192/18-а є вимоги про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 23.03.2018 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 40488,38грн., у тому числі, 32390,70грн. за основним платежем та 8097,68грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 23.03.2018 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 793905грн., у тому числі, 635124грн. за основним платежем та 158781грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 23.03.2018 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання зі сплати військового збору на загальну суму 3374,04грн., у тому числі, 2699,23грн. за основним платежем та 674,30грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; рішень від 23.03.2018 № про застосування штрафу у сумі 432,52грн. за несвоєчасну сплату єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та нарахування пені у сумі 84,46 грн.; від 23.03.2018 № про застосування штрафу у сумі 154грн. за несвоєчасну сплату єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та нарахування пені у сумі 19,72грн.; від 23.03.2018 № про застосування штрафних санкцій у сумі 3114,06грн. за несвоєчасне нарахування єдиного внеску; вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 23.03.2018 №Ф щодо сплати недоїмки в сумі 31140,60грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що з моменту переходу на загальну систему оподаткування на позивача почали розповсюджуватись загальні вимоги обов'язкової реєстрації платника ПДВ, а тому, відповідно до вимог пункту 183.4 статті 183 Податкового кодексу України позивач повинен був подати реєстраційну заяву до податкового органу 10.10.2016 року; позивач несе відповідальність за подачу достовірних даних до податкового органу, а тому висновок відповідача про порушення позивачем вимог пункту 181.1 статті 181, пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України є правомірним; позивачем в порушення вимог статті 177 Податкового кодексу України не задекларовано чистий оподатковуваний дохід за 2017 рік у сумі 179948,36грн., а за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 підприємцем не задекларовано податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб у сумі 32390,70грн.; в порушення вимог пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України позивачем не заведено книгу обліку доходів і витрат за формою, яка встановлена для платників які перебувають на загальній системі оподаткування за 2017 рік; позивачем за 2017 рік отримано чистий дохід у сумі 179948,36грн., в той час, як задекларовано дохід у розмірі мінімальної заробітної плати, річна сума якого становила 38400грн., а отже висновок податкового органу про порушення вимог абзацу 1 пункту 2 частини першої статті 7, пункту 11, статті 8, пункту 2 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» є вірним; позивачем порушено граничні терміни сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а отже застосування до нього штрафу відповідає вимогам законодавства; позивачем не виконано обов'язку з нарахування та сплати військового збору.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи та застосування законодавства на час спірних правовідносин, а також значення справи для сторін та суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Випадків, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, не вбачається. У касаційній скарзі таких застережень не міститься.

Отже, постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2018, ухвалена за результатами апеляційного перегляду рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26.07.2018 у справі щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень та вимоги про сплату боргу (недоїмки), не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини п'ятої статті 328, пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В :

1.Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26.07.2018 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2018 у справі №802/1192/18-а за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень.

2. Направити копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.П.Юрченко