Справа № 420/5836/18
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5836/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Стефанова С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Балтського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання протиправними дій щодо припинення виплати пенсій та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернулася до суду із позовом до Балтського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області (надалі по тексту - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Балтського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області щодо припинення їй, ОСОБА_1 виплати пенсії з 01 січня 2016 року;

- зобов'язати Балтське об'єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області поновити ОСОБА_1, виплату призначеної за віком пенсії, з урахуванням заборгованості, що виникла з 01 січня 2016 року шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк».

В обґрунтування позовних вимог позивач в цілому зазначила, що вона зареєстрована та до серпня 2014 року постійно проживала в АДРЕСА_2. З 01.04.2002 року перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Куйбишевському районі м. Донецька та отримувала пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № 113157. 15 серпня 2014 року позивач переїхала з м. Донецьк до м. Кодима Одеської області та зареєструвалася за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Управління соціального захисту населення Кодимської райдержадміністрації про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції № від 30.10.2014 року. Термін дії довідки було продовжено до 30.10.2015 року, після цього термін дії довідки не продовжувався. На підставі вищевказаної довідки з вересня 2014 року по грудень 2015 року позивач перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Кодимському районі Одеської області та отримувала пенсію за віком (о/р 113157). З 01 січня 2016 року виплата пенсії їй була припинена у зв'язку з поверненням на постійне проживання в м. Донецьк, але рішення про припинення виплати від відповідача позивач не отримувала. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 року № 988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» управління Пенсійного фонду України у Кодимському районі Одеської області та управління Пенсійного фонду України у Балтському районі Одеської області реорганізовані шляхом злиття, в результаті чого створене Балтське об'єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області. 07 червня 2017 року позивач звернулася до Балтського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області із заявою про поновлення виплати пенсії з 01 січня 2016 року. Згідно відповіді Балтського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області на звернення позивача від 04.07.2017 року № 13/Ж-3 виплата пенсії їй була припинена з 01.01.2016 року у зв'язку з відсутністю за місцем тимчасового проживання згідно даних Державної міграційної служби України. Для відновлення виплати пенсії їй необхідно особисто звернутися до Кодимського сектору обслуговування громадян Балтського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області із заявою та надати нову довідку відповідно до порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». При цьому відповідач також посилається на те, що відповідно до вищевказаної постанови рішення щодо призначення (відновлення) пенсії органами Пенсійного фонду України можуть прийматися на підставі копії рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районним, районними у м. Києві держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах рад. Вважаючи такі дії відповідача неправомірними, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Ухвалою судді від 14.11.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Перше судове засідання призначено на 04 грудня 2018 року о 11:10 годині.

27 листопада 2019 року представником відповідача до суду подано відзив на позов (вхід № 36517/18), відповідно до якого відповідач просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись в цілому на те, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються за місцем їх фактичного проживання/перебування незалежно від факту реєстрації місця проживання /перебування на підставі рішення комісії з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи (Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 року №365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам»). У разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи соціальні виплати припиняються, тому Управлінням було правомірно припинено виплату пенсії позивачу без порушення вимог законодавства України. Також відповідач зазначає, що перевіркою фактичного місця перебування внутрішньо переміщених осіб, здійсненою Кодимським районним сектором ГУ ДМС України в Одеській області, встановлено, що позивач не проживала (не перебувала) за фактичним місцем перебування (листи 21 та 22 пенсійної справи, довідка від 19.11.2015 року № 30/2427). Таким чином відповідач вважає, що Управлінням не було порушено пункт 5 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІУ (зі змінами), оскільки Управління припиняючи виплату пенсії позивачу, керувалось положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо

переміщених осіб» та постановою КМ України від 08.06.2016 року №365 «Про деякі питання

здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Ухвалою суду від 27 грудня 2018 року вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21 січня 2019 року о 10:00 год.

Ухвалою суду від 21 січня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 21 січня 2019 року на 10:30 годину.

У судове засідання позивач, представник позивача та представник відповідача не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

З урахуванням зазначених обставин, суд вирішив розглянути справу у письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована та до серпня 2014 року постійно проживала в АДРЕСА_2.

З 01.04.2002 року ОСОБА_1 перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Куйбишевському районі м. Донецька та отримувала пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № 113157.

15 серпня 2014 року вона переїхала з м. Донецьк до м. Кодима Одеської області та зареєструвалася за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Управління соціального захисту населення Кодимської райдержадміністрації про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції № від 30.10.2014 року. Термін дії довідки було продовжено до 30.10.2015 року, після цього термін дії довідки не продовжувався.

На підставі вищевказаної довідки з вересня 2014 року по грудень 2015 року позивач перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Кодимському районі Одеської області та отримувала пенсію за віком (о/р 113157).

З 01 січня 2016 року виплата пенсії позивачу була припинена у зв'язку з її поверненням на постійне проживання в м. Донецьк.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 року № 988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» управління Пенсійного фонду України у Кодимському районі Одеської області та управління Пенсійного фонду України у Балтському районі Одеської області реорганізовані шляхом злиття, в результаті чого створене Балтське об'єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області.

07 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Балтського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області із заявою про поновлення виплати пенсії з 01 січня 2016 року.

Заява була надіслана до Кодимського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій простим листом без повідомлення про вручення. Свідченням її отримання відповідачем є відповідь від 04.07.2017 року № 13/Ж-3.

Згідно відповіді Балтського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області на звернення позивача від 04.07.2017 року № 13/Ж-3 виплата пенсії позивачу була припинена з 01.01.2016 року у зв'язку з відсутністю за місцем тимчасового проживання згідно даних Державної міграційної служби України. Зазначеним листом позивача повідомлено про те, що їй необхідно особисто звернутися до Кодимського сектору обслуговування громадян Балтського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області, написати заяву про відновлення виплати пенсії та надати нову довідку відповідно до порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Вважаючи такі дії відповідача неправомірними, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ст. 4 Закону Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 зазначеного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Суд приймає до уваги доводи позивача відносно того, що посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365, якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Як встановлено судом, позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату пенсії у серпні 2014 року, її взято на облік в управлінні ПФУ у Кодимському районі та поновлено виплату пенсії з вересня 2014 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 08.06.2016 року №365.

Крім того, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 365 визначено установити, що комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворені районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, приймають рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, довідки яких недійсні на дату набрання чинності цією постановою, відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого цією постановою, за умови отримання внутрішньо переміщеною особою нової довідки відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».

Проте, на момент припинення виплати позивачу пенсії довідка про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 30.10.2014 року № не була скасована.

Отже, на момент припинення виплати ОСОБА_1 пенсії у відповідача були відсутні передбачені Порядком та Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстави для припинення виплати пенсії.

Наведені вище постанови Кабінету Міністрів України не є законами, а тому ці підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право виносити закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі: Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.

Припинення виплати пенсії на підставі положень постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення не входить до вказаного вище переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її припинення, оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину Конституцією України.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як зазначено в рішенні Конституційного суду України № 25-рп/2009 від 09 жовтня 2009 року, щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-VI «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров'я. Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

З огляду на позицію Конституційного Суду України в рішеннях №8-рп/2013 і №9-рп/2013, а також на підставі аналізу положення ч. 1 ст. 99 КАС України в системному зв'язку з положенням ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд приходить до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов'язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.

Верховний Суд України у постанові від 25.05.2016 року у справі № 21-1249а16 (ЄДРСР 58275228) зазначив, що спори у справах, пов'язаних з пенсійними виплатами, мають розглядатися у межах звернення до адміністративного суду, тобто в межах шестимісячного строку. У цій же постанові Верховний Суд України наголосив, що при розгляді цієї справи слід застосовувати положення спеціальних норм. Таким чином, Верховний Суд України не виключає можливості, що спори у справах, пов'язаних з пенсійними виплатами за минулий час, на підставі частини першої статті 99 КАС України можуть розглядатися поза межами шестимісячного строку.

Управлінням ПФУ у Кодимському районі Одеської області рішення про припинення позивачу виплати пенсії з 01 січня 2016 року не виносилось. Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачає будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, є тільки підстави припинення виплати відповідно до статті 49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не застосований та не доведений.

Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки з січня 2016 року позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав. Припинення виплати пенсії на підставі інформації Державної міграційної служби України про відсутність позивача за місцем тимчасового проживання не є таким рішенням у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом в рішенні від 03.05.2018 року у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі №805/402/18.

Згідно положень Конституції України, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я,честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1,3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні нею пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, тощо.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про визнання протиправними дій Балтського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області щодо припинення ОСОБА_1 виплати пенсії з 01 січня 2016 року та зобов'язання Балтське об'єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області поновити ОСОБА_1, виплату призначеної за віком пенсії, з урахуванням заборгованості, що виникла з 01 січня 2016 року є обґрунтованими, а тому позов належить до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які піддягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень нього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 139, 242-246 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Балтського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання протиправними дій щодо припинення виплати пенсій та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Балтського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області щодо припинення з 01 січня 2016 року виплати пенсії ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1).

Зобов'язати Балтське об'єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області поновити ОСОБА_1 виплату призначеної за віком пенсії, з урахуванням заборгованості, що виникла з 01 січня 2016 року шляхом перерахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1, відкритий в АТ «Ощадбанк».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Балтського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області (66101, Одеська область, м. Балта, вул. Шевченка, 19, ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) сплачений судовий збір в загальному розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.О. Cтефанов