Справа № 823/2541/18
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/2541/18 Суддя (судді) першої інстанції: С.О. Кульчицький
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Мідянки А.А.,

представника позивача Ковальчука В.В.,

представника відповідача Сіренка С.В.,

представника третьої особи Васильєва А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуційна компанія Агротех» на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуційна компанія Агротех» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - компанія «NIBULON S.A.», приватне акціонерне товариство «Компанія Райз», про визнання дій протиправними,-

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Дистрибуційна компанія Агротех» звернулось до суду з даним позовом, в якому просило визнати протиправними дії старшого державного виконавця Сіренка Сергія Володимировича Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, застосовані до позивача в межах виконавчого провадження № 55583162, які виявилися у перевищенні та зловживанні правами державного виконавця, наданих Законом України «Про виконавче провадження», та зобов'язати припинити такі дії і утриматися від послідуючих протиправних дій.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Сіренко С.В., вчиняючи виконавчі дії щодо витребування у позивача інформації стосовно контрагента останнього - боржника у виконавчому провадженні, яке зупинено ухвалою Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №759/16206/14-ц, діяв протиправно. Також позивач зазначає, що відповідач не мав права направляти йому вимоги, оскільки він не є стороною виконавчого провадження.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено, при цьому, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи наявність інформації щодо господарських відносин позивача з боржником, у державного виконавця були всі підстави для надіслання йому вимоги від 26.03.2018, водночас, чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством України не встановлено жодних обмежень періодів, за які може бути витребувана відповідна інформація. Крім того, направлення зазначеної вимоги не є виконавчою дією, спрямованою на примусове виконання судового рішення, тому зупинення вчинення виконавчих дій за рішенням суду на такі дії не поширюється.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам, викладеним в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як установлено судом першої інстанції і вбачається з матеріалів справи, у провадженні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження №55583162 з примусового виконання виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва №759/16206/14-ц про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення апеляційної колегії арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами GAFTA від 23.05.2014 №4323А(і), відповідно до якого з ПАТ «Компанія «Райз» на користь компанії «NIBULON S.A.» слід стягнути збитки в розмірі 17536000 доларів США і складні відсотки на цю суму, а також витрати на арбітраж.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06.12.2017 у справі № 759/16206/14-ц надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення апеляційної колегії арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами GAFTA від 23.05.2014 №4323А(і), згідно з яким рішення арбітражного суду першого рівня змінюється, відповідно до висновків цього рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 23.01.2018 зупинено виконання ухвали Апеляційного суду м. Києва від 06.12.2017 до закінчення касаційного провадження з перегляду ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2015 та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 06.12.2017 у цивільній справі № 759/16206/14-ц.

На підставі вказаної ухвали Верховного Суду від 23.01.2018 державним виконавцем винесено постанову від 29.01.2018 про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 55583162.

Водночас, 26.03.2018 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренком С.В. на адресу ТОВ «Дистрибуційна компанія Агротех» направлена вимога № 55583162/20.1-4/23, якою вимагалось протягом трьох днів з моменту її отримання надати відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України наступну інформацію:

- чи дійсно між ПАТ "Компанія "Райз" та ТОВ «Дистрибуційна компанія Агротех» укладався договір купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд від 12.11.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Босай Роксоланою Михайлівною, зареєстрований в реєстрі № 442;

- коли, в якому розмірі та на які банківські рахунки ТОВ «Дистрибуційна компанія Агротех» перерахувало грошові кошти на користь ПАТ "Компанія "Райз" на підставі договору купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд від 12.11.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Босай Роксоланою Михайлівною, зареєстрованого в реєстрі № 442;

- який розмір дебіторської заборгованості ТОВ «Дистрибуційна компанія Агротех» перед ПАТ "Компанія "Райз" за договором купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд від 12.11.2015, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Босай Роксоланою Михайлівною, зареєстрованим в реєстрі № 442, існує станом на момент одержання цієї вимоги.

Також, у вказаній вимозі від 26.03.2018 зазначено, що відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність, встановлену статтею 76 Закону України «Про виконавче провадження». За умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили, винні особи несуть кримінальну відповідальність згідно зі статтею 382 Кримінального кодексу України.

У відповідь на вказану вимогу державного виконавця листом від 11.04.2018 ТОВ «Дистрибуційна компанія Агротех» повідомило, що договірні відносини з ПАТ «Компанія «Райз», про які йдеться у вимозі, дійсно мали місце, умови укладених сторонами договорів купівлі-продажу нерухомого майна виконано у повному обсязі. Щодо вимоги про надання інформації про розміри коштів та банківські рахунки, на які вони перераховані, ТОВ «Дистрибуційна компанія Агротех» вважає дану інформацію конфіденційною та такою, що містить банківську таємницю, а дії стосовно витребування державним виконавцем такої інформації виходять за межі наданих Законом України "Про виконавче провадження" повноважень.

У подальшому, старшим державним виконавцем на адресу ТОВ «Дистрибуційна компанія Агротех» направлено виклик державного виконавця від 06.06.2018, яким державний виконавець вимагав особисто з'явитися керівнику ТОВ «Дистрибуційна компанія Агротех» до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для надання пояснень щодо невиконання законних вимог державного виконавця, а саме, вимоги від 26.03.2018 №55583162/20.1-4/23.

Позивач, вважаючи такі дії державного виконавця протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність дій державного виконавця і, як наслідок, необґрунтованість позовних вимог, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Так, спірні правовідносини регламентовані нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, приписами ч.ч.1 і 2 ст.14 цього Закону передбачено, що учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Для проведення виконавчих дій виконавець за потреби залучає понятих, працівників поліції, представників органів опіки і піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.13 вказаного Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до вимог ч.1 ст.18 зазначеного Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктами 3, 14, 15 та 20 частини 3 наведеної статті передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право:

з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну;

викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні;

залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання;

залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб'єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача.

Частиною 4 ст.18 вказаного Закону встановлено, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов'язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

При цьому, під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення (ч.5 ст.18 Закону).

Відповідно до п.9 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р., вимога виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов'язковою для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення.

Вимога підписується виконавцем та надсилається поштою чи іншими засобами зв'язку або вручається виконавцем особі, яка зобов'язана вчинити дії.

Водночас, у спірних правовідносинах вимога державного виконавця не є виконавчою дією, оскільки відповідач, складаючи та направляючи на адресу позивача вищевказану вимогу, діяв з метою розшуку майна боржника на виконання вимог ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, частиною четвертою статті 35 наведеного Закону установлено, що у період зупинення вчинення виконавчих дій виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів до розшуку боржника (його майна) або проведення перевірки його майнового стану.

Отже, посилання позивача на ту обставину, що держаним виконавцем в порушення ухвали Верховного Суду від 23.01.2018 здійснено виконавчі дії, не заслуговують на увагу, оскільки, спірні дії виконавця скеровані саме на розшук майна боржника у виконавчому провадженні, що врегульовано частиною 4 статті 35 Закону.

При цьому, пунктом 2 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

За таких обставин, на підставі ухвали Верховного Суду від 23.01.2018р. державним виконавцем 29.01.2018р. було винесено відповідну постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 55583162, проте, це не свідчить про зупинення виконавчого провадження як такого.

В свою чергу, частиною 1 ст.53 цього Закону передбачено, що виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Зазначені особи зобов'язані подати на запит виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває у них, та майно чи кошти, які вони повинні передати боржнику.

Отже, державний виконавець вправі звертатися до осіб, в розпорядженні яких перебуває майно чи кошти боржника, та на відповідний запит отримати у таких осіб необхідні відомості про майно боржника, при цьому, чинним законодавством України не встановлено жодних обмежень стосовно часових періодів (строків, термінів), за які може бути витребувана відповідна інформація.

При цьому, колегія суддів зазначає, що незважаючи на те, що позивач не є учасником чи стороною виконавчого провадження, державний виконавець має право відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» звернутись до нього з вимогою щодо надання інформації, яка необхідна йому для подальшого здійснення виконавчих дій в межах виконавчого провадження.

Посилання позивача на те, що відповідач не мав права витребовувати від нього інформацію щодо дебіторської заборгованості перед ПАТ «Компанія «Райз», колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як вже зазначалось, норми п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» надають державному виконавцю повноваження на вчинення таких дій без жодних умов чи обмежень. Відповідач вимагав надати інформацію виключно про укладені з ПАТ «Компанія «Райз» договори, що виключає втручання у господарську діяльність позивача.

Крім того, не заслуговують на увагу і доводи апелянта щодо порушення відповідачем територіальної юрисдикції при надісланні останнім вимоги.

Так, пунктом 4 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р., передбачено, що відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими, зокрема, сума зобов'язання становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті. Отже, Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України наділений повноваженнями щодо надіслання вимог, пов'язаних з виконанням рішень, за якими сума зобов'язання становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. щодо скерування вимоги про надання інформації від 26.03.2018 та здійснення виклику посадових осіб позивача для надання пояснень у зв»язку з її невиконанням.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання припинити дії та утриматися від послідуючих протиправних дій колегія суддів звертає увагу, що право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оскарження останнього, отже, суд не може здійснювати захист прав та законних інтересів позивача на майбутнє, оскільки немає можливості встановити, чи будуть вони порушені в майбутньому, тому в цій частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають.

Оцінюючи наведені апелянтами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в позовній заяві та апеляційній скарзі, були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що останній не підлягає до задоволення.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п.п.3,4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а також, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуційна компанія Агротех» залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк