Справа № 607/22868/18
Суддя: Багрій Василь Миколайович
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/874/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В. М.,

суддів Курильця А. Р., Старунського Д. М.,

з участю секретаря судового засідання Федчук М. Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2018 року (суддя Вийванко О. М., повний текст рішення виготовлений 12 грудня 2018 року) у справі № 607/22868/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції, поліцейського роти № 2 батальйону управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції Ладайка Григорія Михайловича про визнання незаконною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції, поліцейського роти № 2 батальйону управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції Ладайка Г. М. про визнання незаконною та скасування постанови.

Позивач просив визнати незаконною та скасувати постанову відповідача серії НК № 292935 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 31.10.2018 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 510 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2018 року позивачу в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_1, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції було встановлено, що відповідачем окрім оскарженої постанови не надано суду доказів якими б обгрунтовувалось рішення суб'єкта владних повноважень про порушення позивачем ПДР України, зокрема порушення ним вимог дорожньої розмітки. Про це зазначено в рішенні суду, тому невідомо чим керувався суд під час прийняття оскарженого рішення.

Судом першої інстанції не надано правового аналізу того факту, що бланк оскарженої постанови не відповідає встановленій формі згідно додатку 5 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395 в редакції наказу № 318 від 13.04.2018. Так в даному бланку відсутні відомості проознайомлення позивача зі змістом статей 268 та 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Крім того, апелянт зазначає про те, що приладом TruCam відповідачем зафіксовано швидкість руху не його автомобіля, а того автомобіля який рухався попереду нього.

Скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції від 12.12.2018 та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що оскарженою постановою поліцейського роти № 2 батальйону УПП в Житомирській області ДПП Ладайка Г. М. серії НК № 292935 від 31.10.2018 позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення порушення передбаченого статтею 122 частиною 3 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн, за те, що він 31.10.2018 в 12:19 год. на автомобільній дорозі Київ-Чоп, 158-мий кілометр, керуючи транспортним засобом «Volkswagen Golf Variant», номерний знак НОМЕР_1, рухався зі швидкістю 117 км/год в населеному пункті, що перевищило обмежену допустиму швидкість на 67 км/год, чим порушив пункт 12.4 Правил дорожнього руху України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що твердження позивача про не вчинення ним адміністративного правопорушення є непослідовними, суперечливими, не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час, як зібрані в справі докази свідчать про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, враховує таке.

Відповідно до пунктів 1.3, 1.9 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), що затверджені постановою КМ України від 10.10.2001 № 1306 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 12.4 ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.

Частиною 3 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено (далі - КупАП), що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п'ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно статті 213 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами внутрішніх справ, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Відповідно до статті 222 КУпАП, органи внутрішніх справ (Національна поліція) розглядають, зокрема, справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, зокрема, за статтею 132-1 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Статтею 258 КУпАП передбачено, що протокол про адміністративне правопорушення не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Згідно статей 276, 280 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Таким чином, з врахуванням наведених вище норм законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що інспектором поліції не порушено порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно позивача за статтею 122 частиною 3 КУпАП.

Судом першої інстанції вірно враховано, що вина позивача у вчиненні розглядуваного адміністративного правопорушення щодо порушення 31.10.2018 пункту 12.4 ПДР України підтверджується рапортом інспектора поліції Сергієнка В. М. від 31.10.2018 та фотознімками приладу TruCam.

Рапорт інспектора поліції є належним та допустимим доказом у справі про адміністративне правопорушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22.11.2018 у справі № 462/651/17.

Щодо твердження апелянта про те, що приладом TruCam зафіксовано швидкість руху автомобіля, який їхав попереду нього, слід зазначити наступне.

У позовній заяві позивачем зазначено, що він рухався в потоці транспортних засобів, які рухалися попереду в одному напрямку безпосередньо один за одним і тому прилад TruCam не міг зафіксувати швидкість саме автомобіля апелянта. Однак, з фотознімка здійсненого сертифікованим приладом TruCam чітко видно, що попереду автомобіля позивача відсутні інші транспортні засоби.

Таким чином, доводи позивача в частині того, що він рухався в потоці транспортних засобів, а тому прилад TruCam не міг зафіксувати швидкість саме автомобіля апелянта, спростовуються матеріалами справи.

Щодо доводів апелянта про те, що бланк оскарженої постанови не відповідає встановленій формі згідно додатку 5 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395 в редакції наказу № 318 від 13.04.2018, то такі не заслуговують на увагу з тих підстав, що вимоги до постанови по справі про адміністративне правопорушення встановлені статтею 283 КУпАП.

Відповідно до статті 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім'я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім'я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Оскаржена постанова серії НК № 292935 від 31.10.2018 відповідає всім передбаченим вищевказаною статтею вимогам. Відсутність у бланку оскарженої постанови пункту проознайомлення позивача зі змістом статей 268 та 289 КУпАП не є підставою для визнання недійсною такої постанови.

Щодо твердження апелянта щодо незрозумілості рішення суду, то такі твердження також є безпідставними.

В оскарженому рішенні суду від 12 грудня 2018 року у справі № 607/22868/18 наявний абзац наступного змісту: «в порушення вимог статті 77 КАС України відповідачем окрім оскарженої постанови не надано суду доказів якими б обґрунтовувалось рішення суб'єкта владних повноважень про порушення позивачем ПДР України, зокрема порушення ним вимог дорожньої розмітки. Натомість позивачем долучено відеозапис з місця розгляду адміністративної справи та який був оглянутий в судовому засіданні».

Вищевказаний абзац з оскарженого рішення суду першої інстанції суперечить решті частині змісту рішення та обставинам справи встановленим судом першої інстанції. Тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що даний абзац є опискою, яка вкралася при компютерному наборі тексту рішення, яка може бути виправлена судом у передбаченому законом процесуальному порядку.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що згідно статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (стаття 245 КУпАП).

Відповідно до статей 251, 252 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Тому, є необґрунтованими доводи апелянта (позивача) про відсутність його вини у вчиненні порушень вимог ПДР України.

Колегія суддів також враховує, що оскаржена позивачем постанова у справі про адміністративне правопорушення серії НК № 292935 від 31.10.2018 винесена в межах повноважень, у визначений законодавством спосіб та з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення. Адміністративне стягнення на позивача накладено в межах санкції частини 3 статті 122 КУпАП.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність постанови серії НК № 292935 від 31.10.2018 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 122 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об'єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись ст. 271, ст. 272, ст. 286, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2018 року у справі № 607/22868/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Багрій
судді А. Р. Курилець
Д. М. Старунський