Справа № 802/1340/18-а
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1340/18-а Головуючий у 1-й інстанції: Поліщук Ірина Миколаївна

Суддя-доповідач: Капустинський М.М.

31 січня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Моніча Б.С. Матохнюка Д.Б. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ткач В.В.,

представника позивача та 3-ї особи, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 листопада 2018 року (повний текст судового рішення складено 15.11.2018 року у м.Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_4 до Приватного нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу Бєлої Оксани Миколаївни, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Приватного нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу Бєлої Оксани Миколаївни про визнання протиправним та скасування рішення. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що згідно свідоцтва права власності від 24.04.2008 року він разом із ОСОБА_4 набули право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, по 1/2 частки кожному. 20.05.2008 року між ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 для забезпечення кредитного договору №VIV7GA від 20.05.2008 року було укладено договір іпотеки, за умовами якого вони передали вказану вище квартиру в іпотеку ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк». В подальшому, із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна йому стало відомо, що 12.12.2016 року відповідачем було прийнято рішення за індексним номером №32871946 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, перереєстровано на ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк». При цьому, підставою для виникнення права власності на квартиру зазначено договір іпотеки №2912 від 20.05.2008 року.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу Бєлої Оксани Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером №32871946 від 12.12.2016 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з приватного нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу Бєлої Оксани Миколаївни на користь ОСОБА_3 сплачений ним при звернені до суду судовий збір в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення та закрити провадження у справі, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. В апеляційній скарзі зазначає, що спірні правовідносини пов'язані із невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного та іпотеки), а тому даний спір має вирішуватись за правилами ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, зазначає наступне.

Судом встановлено, згідно свідоцтва на право власності від 24.04.2008 року позивачу разом із ОСОБА_4 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1, по 1/2 частки кожному.

20.05.2008 року між ОСОБА_4 (позичальник) та ПриватБанком (банк) укладено кредитний договір №VIV7GA.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору №VIV7GA, 20.05.2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (іпотекодавці) укладено із ПриватБанком (іпотекодержателем) договір іпотеки квартири (далі - Договір іпотеки).

Відповідно до п. 1 Договору іпотеки, предметом цього договору є надання Іпотекодавцями в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 33.3 цього Договору (предмет іпотеки), в забезпечення виконання зобов'язань Іпотекодавців, в силу чого Іпотекодержатель має право в разі невиконання Іпотекодавцем/Позивачальником зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку Предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця/Позивачальника.

Згідно п. 33.3 Договору іпотеки, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (Предмет іпотеки), а саме: 2-кімнатна квартира загальною площею 47,40 кв. м., житлова площа 27,60 кв. м. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.04.2008 року, виданого Виконкомом Вінницької міської ради згідно з рішенням від 24.04.2008 року за №932.

Як зазначає позивач у позовній заяві, із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна йому стало відомо, що 12.12.2016 року відповідачем прийнято рішення за індексним номером №32871946 про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яким перереєстровано квартиру за ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк». При цьому, підставою для виникнення права власності на квартиру зазначено договір іпотеки №2912 від 20.05.2008 року.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, яким частково задоволено позов, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Вирішуючи дану справу по суті заявлених позовних вимог, за наявності позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2018р. у справі №813/1159/17, щодо визначення правил підсудності у даній категорії справ, колегія суддів апеляційної інстанції враховувуючи наявність ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 02.04.2018 року, яка набрала законної сили про закриття провадження у справі за правилами цивільного судочинства за аналогічними вимогами позивача, вважає що попередня юрисдикційна невизначеність суду на даному етапі ставить під загрозу сутність гарантованого Конституцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Так, з урахуванням позиції ЄСПЛ, яким неодноразово встановлювалися порушення Україною п.1 ст.6 Конвенції, щодо відсутності у заявників доступу до суду через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018р. (справа №243/5078/17) дійшла висновку, що непослідовність національних судів створила позивачеві перешкоди у реалізації права на судовий захист, а тому визначилась, що розгляд спору має завершитися за правилами судочинства в якому він роглядається.

З урахуванням наведеного, колегія суддів також вважає, що розгляд цього спору має завершитися за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Приписами ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (яка діяла на час укладення договору іпотеки), визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" від 25 грудня 2008 року №800-VI, норми статті 37 Закону України "Про іпотеку" передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Приписами ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" від 25 грудня 2008 року №800-VI змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку», її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, відповідно до пункту 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок), який набрав чинності на момент прийняття оскаржуваного рішення, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

В даному випадку, умовами іпотечного договору від 20.05.2008 року, зокрема п.п. 16.7.1 Договору іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель має право доки він залишається власником заставної, з метою задоволення своїх вимог і в порядку, передбаченому п. 22 цього Договору звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за Кредитним договором, вони не будуть виконанні.

Згідно п. 22 Договору іпотеки, у випадку порушення Кредитного договору позичальником або цього договору Іпотекодавцем Іпотекодержатель направляє Іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору.

Із наведеного слідує, що згідно умов іпотечного договору підставами для задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання Іпотекодавцю та боржнику (позичальнику), письмової вимоги про дострокове виконання зобов'язання за Кредитним договором.

Так, заперечуючи проти задоволення вимог даного адміністративного позову, відповідач зазначав, що при прийняті документів від ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» були вивчені усі документи серед яких також і були наявні повідомлення про усунення порушень №975 від 28.07.2016 року, адресоване ОСОБА_3 та повідомлення №975/1 від 28.07.2016 року, адресоване ОСОБА_4 При цьому, вказала, що із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №42 слідує, що 01.08.2016 року ОСОБА_4 особисто отримав письмові вимоги про що мав повідомити і ОСОБА_3

Факт отримання ОСОБА_4 повідомлень про усунення порушень №975/1 від 28.07.2016 року підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №42, натомість факт вручення повідомлень про усунення порушень №975 від 28.07.2016 року ОСОБА_3 підтверджується відміткою на самих повідомленнях, засвідченою його власноручним підписом.

Таким чином, суд дійшов правомірного висновку, що твердження представника позивача про те, що ОСОБА_3 не надсилалось повідомлення-вимога про усунення порушень, а також посилання відповідача та представника третьої особи на рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №42, як на єдиний доказ вручення повідомлення ОСОБА_3, не відповідають дійсним обставинам справи, а тому є не обґрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Разом з тим, що 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» п.п. 1 п. 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В частині 2 статті 36 цього ж Закону зазначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому, до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як в судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Таким чином, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка має загальну площу 47,40 кв.м. та яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", в тому числі шляхом реєстрації права власності за ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк», як забезпечення виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору №VIV7GA від 20.05.2008 року, укладеного в іноземній валюті.

Таким чином, у відповідача були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк», що свідчить про протиправність оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також наявність підстав для скасування зазначеного рішення.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовна вимога про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності №17975146 від 08.12.2016 року, задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду, яким скасовано рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є самостійною підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру про скасування спірного рішення, а тому, без подальшого судового визначення дій реєстратора, є достатнім способом захисту порушеного права позивача.

Згідно з ч.1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 01 лютого 2019 року.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Моніч Б.С. Матохнюк Д.Б.