Справа № 802/1546/18-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1546/18-а

Головуючий у 1-й інстанції:Жданкіна Н.В. Суддя-доповідач: Граб Л.С.

29 січня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М. ,

за участю: секретаря судового засідання: Черняк А.В.

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Скляра О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.03.2018 № 99-18, зобов'язати відповідача провести ретельну перевірку заяви ОСОБА_2 та визнати останнього за її результатами біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2018 року в задоволенні позову, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норми матеріального права, неповноту з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення, просить скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2018 року та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач має двоє дітей та у 2010 році залишив В'єтнам через переслідування за релігійними переконаннями. На територію України прибув у 2017 році та в січні того ж року звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Паспорт у позивача відібрали на території Російської Федерації.

На обгрунтування протиправності спірного рішення від 16.03.2018 за 98-18 зазначено, що відповідач посилається не на ту норму закону, яка може бути підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28.12.2018 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити. В свою чергу, представник відповідача заперечив стосовно задоволення апеляційної скарги і просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20.10.2017 позивач, з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернувся до Державної міграційної служби України з відповідною заявою.

За наслідками розгляду даної заяви, позивачу надіслано повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.04.2018 №4 , зі змісту якого слідує, що рішенням Державної міграційної служби України від 16.03.2018 98-18 ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, останнім не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку обставинам справи, виходить зі слідуючого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України від 08.07.2011 року №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон №3671-VI).

Пунктами 1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець-особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

В силу ч.1 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Приписами частин першої та другої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п'ята статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, під час проведення співбесід з позивачем управлінням ДМС України у Вінницькій області встановлено наступні обставини.

Громадянин Республіки В'єтнам-Хан ОСОБА_2, зі слів останнього, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м.Ха Тінь, район Хунг Кхе, Республіка В'єтнам.

З 1986 по 1998 рік навчався в школі у м. Ха Тінь, а після закінчення школи в період з 2000 по 2003 рік працював поваром у вуличному магазині.

Позивач одружений з 2006 року, його сім'я складається з дружини, батьків та двох дітей, які залишились у В'єтнамі.

ОСОБА_2 під час співбесіди повідомив, що в жовтні 2010 року із дружиною виїхав в Росію, де вони пробули шість років. На територію України прибув в 2017 році, незаконно перетнувши кордон.

На запитання, чому позивач прибувши в Україну в січні 2017, звернувся із заявою про отримання статусу біженця лише 20.10.2017, останній відповів, що не знав про таку можливість.

Причиною звернення із заявою про отримання статусу біженця ОСОБА_2 зазначив те, що у країні його належності практично всі сповідують релігію-Буддизм. Буддисти не люблять християн, через що позивач неодноразово піддавався фізичному насильству, так як і члени його сім'ї.

Отже, згідно тверджень позивача, причиною виїзду з країни В'єтнаму було переслідування останнього та членів його сім'ї за релігійними ознаками буддистами, із реальними погрозами їх життю та здоров'ю.

Водночас, як свідчить надана відповідачем інформація по країні походження, у В'єтнамі станом на 2010 рік, релігію буддизм сповідує із 89,6 млн. чоловік лише 13 млн. осіб, а католицизм 6 млн. осіб.

Наведені вище обставини, ставлять під сумнів достовірність тверджень позивача про існування будь-якої загрози життю чи здоров'ю осіб, які сповідують католицизм, саме через переслідування за релігійними ознаками, адже не підтвердженні жодними доказами.

Крім того, відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України 1 від 25 червня 2009 року "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

В даному випадку, із відкритих джерел в мережі інтернет, жодної інформації щодо існування у 2017-2018 роках фактів переслідування у В'єтнамі осіб, які сповідують католицизм, не виявлено. Не надано таких доказів і позивачем.

Натомість, із ситуації країни походження, яка досліджувалася відповідачем, відомо, що ситуація у країні для християн змінюється на краще, а саме-у докладі США зазначено, що свобода віросповідання чітко визначається у Конституції, законах та політиці В'єтнаму. У В'єтнамі офіційно відкрито перший католицький університет.

Згідно докладу Спеціального докладчика по питаннях свободи, релігії та переконань, при відвідуванні країни 21-31липня 2014 року, утисків або переслідувань представників католицької спільноти у відповідному Докладі не наведено.

До того ж, позивач стверджуючи, що вперше прибув в Україну в 2017 році, приховав той факт, що в 2008 та 2009 роках перетинав територію України, використовуючи закордонний паспорт НОМЕР_1, що підтверджується листом Служби безпеки України від 17.01.2018 за 53/2/52-169.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї, реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Саме лише подання заяви про надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом, не може бути підставою для позитивного вирішення питання.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено жодних переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Сумнів стосовно того, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує життю і здоров'ю осіб, які сповідують католицизм, викликає і та обставина, що позивач, залишивши на тривалий час (з 2010 року) у В'єтнамі батьків та двоє дітей, не вжив при цьому будь-яких заходів щодо вивезення останніх у безпечну країну.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прибуття позивача на територію України не обумовлений потребою у міжнародному захисті, а пов'язаний лише з бажанням легалізації на території України.

Окрім того, відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов'язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції в тій частині, що якщо навіть врахувати твердження позивача про перетин кордону України у 2017 році, що суперечить відомостям, наданим Службою безпеки України, останній звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з пропуском строків, встановлених вищезазначеною статтею Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При цьому, стверджуючи про перебування у рабстві на території Одеської області, як на підставу пропуску строку звернення до органу міграційної служби, позивач, після такої втечі не вжив заходів щодо звернення до міграційної служби або до правоохоронних органів.

Також, як вірно зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_2 (зі слів останнього) прибув до України із території Російської Федерації, де прожив 6 років.

Таким чином, позивач не був позбавлений можливості звернутися про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту у Російській Федерації, однак таким правом не скористався.

Відповідно до абзацу 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що Російська Федерація відповідає критеріям визначення країн третьої безпечної країни відповідно до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно з якою, третя безпечна країна- країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Стосовно тверджень апелянта про те, що однію з підстав для скасування оскаржуваного рішення є посилання відповідача на положення абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI якими передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки до прибуття на території України позивач не визнавався в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому відповідачем не вірно визначено підставу для відмови позивачу, колегія суддів вказує на таке.

Як слідує зі змісту оскаржуваного рішення від 16.03.2018 за 98-18, то в ньому чітко зазначено, що позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

Така відмова передбачена ч.1 ст.6 Закону № 3671-VI, однак абзацом четвертим, а не п'ятим, як вказано у спірному рішенні, що на думку колегії суддів є технічною помилкою, оскільки посадовою особою відповідача помилкового пораховано частину першу статті як пункт, і саме лише допущення такої помилки не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення відповідача.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 01 лютого 2019 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.