Справа № 817/1370/18
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/1704/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Гром І.І.,

представник позивача: не з'явився

представник відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 липня 2018 року у справі № 817/1370/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправними відмов, зобов'язання вчинення певних дій,-

суддя в 1-й інстанції -Махаринця Д.Є,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення - 12.07.2018 року,-

В С Т А Н О В И В :

18.05.2018 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1.) звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Пенсійного фонду України та просив:

- визнати протиправними відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, які містяться у листах №Л-524/071-59 від 15.03.2018 року, №7267/Л-101 від 07.04.2018 року.

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести виплату невиплаченої пенсії ОСОБА_1 суми пенсії за вислугу років за період з 01.01.2016 року по 30.09.2016 року в продовж якого ним не отримувалося пенсійне забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він є пенсіонером органів внутрішніх справ, якому призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Зазначає, що з 07.11.2015року і по 30.09.2016року працював на посаді державного службовця, провідного спеціаліста відділу зв'язку та телекомунікації Головного управління Національної поліції в Рівненській області. Працюючи на посадах державного службовця, одночасно отримував пенсію за вислугу років, але з 01.01.2016 виплату такої пенсії йому припинено. Відтак, оскільки пенсія ним не отримувалася, вважає протиправними дії щодо припинення виплати пенсії за період із 01.01.2016року по 30.09.2016 року (до закінчення перебування на посаді державного службовця), а тому, вважає, що вона повинна бути йому компенсована в повному обсязі.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 12 липня 2018 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, яка міститься у листі №Л-524/071-59 від 15.03.2018 року. Визнано протиправною відмову Пенсійного фонду України, яка міститься у листі №7267/Л-101 від 27.04.2018. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (33028, вул. Короленка, 7, м. Рівне, ) провести виплату невиплаченої ОСОБА_1 суми невиплаченої пенсії за вислугу років за період з 01.01.2016 року по 30.09.2016 року.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області, Пенсійним фондом України (далі - апелянти, ГУ ПФУ в Рівненській області, ПФ України) подали апеляційні скарги, в яких зазначають, що рішення суду прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просять оскаржуванерішення скасувати та прийняти нову постанову.

Апелянти наполягають на тому, що позивачем було пропущений строк звернення до суду з адміністративним позовом, оскільки позивачем не наведено будь-яких доводів щодо існування об'єктивно непереборних обставин, які не залежали від його волевиявлення, що унеможливило вчасно звернутися до суду, а суд, визнавши поважними причини пропуску строку прийшов до помилкового висновку. Звертають також увагу на те, що оскільки позивач працював на посаді та умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», то дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» в частині встановлення обмеження щодо отримання пенсії особами у період служби в органах державної влади поширюється на позивача в повному обсязі. Крім того, також зазначають, що Національна поліція України є самостійною юридичною особою а не структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ, а відтак відсутні підстави для відновлення виплати як працівнику Міністерства внутрішніх справ

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції було розглянуто питання щодо відновлення строку позовної давності у зв'язку із поважними причинами пропуску строку на звернення до суду. Крім того, зазначає, обмеження щодо виплати, пенсії не застосовуються протягом особливого періоду до пенсій, що призначенні особам, які перебувають на посадах Міністерства внутрішніх справ, оскільки Національна поліція України виконує ті ж функції, які виконували ліквідовані органи внутрішніх справ, у пенсійного органубули відсутні підстави для призупинення пенсійних виплат в силу п. 3 Прикінцевих положень Закону № 911VIII.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю- доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач є пенсіонером органів внутрішніх справ та йому призначено пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року (далі - Закон № 2262-XII).

У період з 07.11.2015року і по 30.09.2016року позивач працював на посаді державного службовця, провідного спеціаліста відділу зв'язку та телекомунікації Головного управління Національної поліції в Рівненській області. Працюючи на посадах державного службовця, одночасно отримував пенсію за вислугу років, але з 01.01.2016 року виплату такої пенсії йому було припинено. Як наслідок за період із 01.01.2016 року по 30.09.2016 року (до закінчення перебування на посаді державного службовця), ним пенсійне забезпечення не отримувалось.

На звернення позивача до Головного управління ПФУ в Рівненській області провести виплату невиплаченої пенсії за вислугу років за період з 01.01.2016 року по 30.09.2016 року, в продовж якого ним не отримувалось таке забезпечення, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у своєму листі №Л-524/071-59 від 15.03.2018 - відмовило в проведенні такої виплати.

Не погоджуючись із такою відмовою позивач звернувся із скаргою до Пенсійного фонду України. Однак, листом від 27.04.2018 року №7267/Л-11 в задоволенні його скарги Пенсійним фондом України було також відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що пунктом 3 Прикінцевих положень Закону № 911-VIII визначено наступні категорії осіб, на які не розповсюджуються обмеження щодо виплати пенсій, визначені цим законом, оскільки позивач відноситься до категорії цих осіб обмеження щодо виплати пенсії (її призупинення), передбачені цим Законом до нього, не застосовуються.

З такими висновками суду першої інстанції не може погодитися суд апеляційної інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Строки звернення до адміністративного суду передбачені, зокрема статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 123 КАС України. Так, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що поставляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Таким чином, наведеними вище правовими нормами передбачено, що суд зобов'язаний з'ясувати питання про те, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом, а якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними. Строк звернення до адміністративного суду не являється процесуальним строком. Суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів може вирішувати питання щодо наявності підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що для вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду слід виходити із суті позовних вимог, характеру спірних правовідносин, суб'єктного складу учасників процесу, наявності (відсутності) об'єктивних обставин та суб'єктивної поведінки сторін, які вплинули на строк подачі особою до суду відповідного адміністративного позову.

Із матеріалів справи та змісту адміністративного позову видно, що позивач просить суд визнати протиправними відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, які містяться у листах №Л-524/071-59 від 15.03.2018 року, №7267/Л-101 від 07.04.2018 року, зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести виплату невиплаченої пенсії ОСОБА_1 суми пенсії за вислугу років за період з 01.01.2016 року по 30.09.2016 року в продовж якого ним не отримувалося пенсійне забезпечення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що строк для звернення до адміністративного суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була і могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З цього приводу слід врахувати, що виплата пенсії позивачу припинена з 01.01.2016 року року. Позивач не міг не знати про факт невиплати йому пенсії.

Як видно з матеріалів справи з вказаним адміністративним позовом звернувся до суду 18.05.2018 року. Ухвалою судді від 29.05.2018 року залишено без руху адміністративний позов. На виконання вимог вказаної ухвали позивач в суді першої інстанції заявляв клопотання про поновлення строку звернення з позовом. На поважність причин пропуску зазначав, що був позбавлений права захисту встановленого державою шляхом звернутися до суду, адже повноважний суд, а саме, Гощанський районний суд Рівненської області не функціонував. Крім того, вказує на те, що в період з 2016-2017 років перебував на лікуванні.

Апеляційний суд не може взяти до уваги такі пояснення позивача як обґрунтовані, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як видно із матеріалів справи позивачем пропущений строк звернення до суду.

Обґрунтовуючи заяву про поновлення строку для звернення до суду позивач звернув увагу на факт не функціонування суду якому на той час була підсудна дана категорія справ, проте на обґрунтування зазначеного позивачем не було надано жодних доказів підтвердження даної інформації, зокрема звернення до даного суду із адміністративним позовом та відмова даного суду у прийнятті позовної заяви у зв'язку із припиненням здійснення правосуддя. Додані світлокопії інформаційних сайтів не встановлюють дату припинення здійснення правосуддя в даній установі, а лише інформують про припинення функціонування суду. Таким чином апеляційний суд зазначає, що неможливо встановити чи дана обставини перешкоджала позивачу для звернення до суду.

Крім того, колегія суддів також звертає увагу на те, що в редакції Кодексу адміністративного судочинства чинній до 15 грудня 2017 року передбачено (яка була чинною на момент порушення прав позивача), що адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об'єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача, або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином позивач у зв'язку з наведеним не був позбавлений права звернутися у строк до іншого адміністративного суду, проте не скористався своїм правом.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, обставини, зазначені позивачем в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, не є такими, оскільки належних обґрунтувань та доказів на підтвердження наявності поважних причин його пропуску, а саме наявності обставин, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду позивачем не наведено.

Разом з цим, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії» рішення від 22 жовтня 1996 року, справа «Девеер проти Бельгії» рішення від 27 лютого 1980 року).

Апеляційний суд наголошує, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип resjudicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (пункт 47 рішення).

Обговорюючи поважність причин пропущення строку звернення до суду, колегія суддів суду апеляційної інстанції бере до уваги, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду в розумінні статей 123, 240 КАС України можуть визнаватись лише ті обставини, які були об'єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи, що звернулася до суду та пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Крім того, апеляційний суд вважає, що перебування позивача на амбулаторному лікуванні не були об'єктивними перешкодами для його звернення до суду, тим більше, що судом встановлено, що через перебіг певного строку позивач звернувся із позовом через адвоката, що не позбавляло здійснення цього раніше.

Тому доводи позивача в частині того, що встановлений законом строк звернення до суду він не пропустив в силу наведеного вище, не можуть бути визнаними обґрунтованими.

Суд першої інстанції цих обставин не врахував та прийшов до помилкового висновку про поважність причин пропущення строку звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовна заява залишенню без розгляду.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 123, 240, 308, 310, 315, 319 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12липня2018 року у справі № 817/1370/18 скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправними відмов, зобов'язання вчинення певних дій залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді М. А. Пліш
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 31.01.2019 року.