Справа № 158/2077/18
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/1153/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючий суддя Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Сеник Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Республіки Гвінеї ОСОБА_3 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 07 вересня 2018 року (рішення ухвалене у м. Ківерці судом у складі головуючого судді Костюкевича О.К.) у справі № 158/2077/18 за позовом Головного управління Державної міграційної служба України у Закарпатській області до громадянина Республіки Гвінеї ОСОБА_3 про примусове видворення,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2018 року Головне управління Державної міграційної служба України у Закарпатській області звернулося до суду з позовом до громадянина Республіки Гвінеї ОСОБА_3 про примусове видворення.

Позивач просив видворити громадянина Республіки Гвінеї ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 07 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Примусово видворено громадянина Республіки Гвінеї ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України.

Допущено рішення до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції оскаржив громадянин Республіки Гвінеї ОСОБА_3, який в апеляційній скарзі просить її скасувати та прийняти нове рішення, яким позивачу у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що він погоджується, що йому необхідно виїхати з території України і що він робив все для цього можливе (збирав гроші, намагався забронювати квиток), але наданий рішенням строк всього одна доба робить це фізично неможливим. Разом з тим вважає, що вимоги про його затримання і видворення є незаконними та безпідставними, оскільки він прибув в Україну на законних підставах, працював і робив все можливе, щоб покинути Україну найближчим часом.

На подану апеляційну скаргу Головне управління Державної міграційної служба України у Закарпатській області подало відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 17.10.2018року розгляд даної справи передано на розгляд у складі трьох суддів, під головуванням судді Шевчук С.М.

25.10.2018року апеляційну скаргу призначено до судового розгляду. За період з вказаної дати до дати постановлення рішення, судом вживалися численні заходи, що направлення повістки на адресу Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України для вручення громадянину Республіки Гвінеї ОСОБА_3, який утримувався в умовах названого пункту.

Проте, Волинський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України в супереч ч. 2 та 6 статті 126 КАС України не забезпечив вручення жодної повістки, про причини щодо неможливості вручення суд також не повідомляв.

Судом вживалися заходи щодо інформування вказаного суб'єкта про необхідність вручення таких повісток та надіслання на адресу суду доказів їх вручення адресату. Проте, вжиті судом заходи не призводили до бажаного результату.

Лише після надіслання на адресу ДМС України та Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України листа №857/1153/18 від 19.12.2018 у якому головуючим суддею попереджено про винесення на розгляд колегії суддів питання щодо постановлення окремої ухвали відносно виявлених порушень, ДМС України повідомила суд про вжиті заходи стосовно притягнення винних осіб до відповідальності та повідомила, що на час призначеного розгляду апеляційної скарги на січень 2019року відповідач не перебуває у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України.

З огляду, на зазначені обставини та враховуючи, що місце проживання (перебування), місцезнаходження відповідача невідоме, відповідача викликано до суду в порядку передбаченому ст. 130 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України за десять днів до дати відповідного судового засідання.

Однак, сторони в котре в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися в установленому порядку, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. Відтак, враховуючи приписи ст. 311 КАС України, розгляд апеляційної скарги здійснюється в порядку письмового провадження.

Дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що в ході проведення профілактичних заходів щодо нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері, працівниками ГУ ДМС України в Закарпатській області 21.05.2018року виявлено громадянина Республіки Гвінеї ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця Гвінеї, без постійного місця проживання на території України, без документів, що посвідчує особу та документів на право проживання в Україні.

21 травня 2018 року на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Головним управлінням Державної міграційної служба України у Закарпатській області прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Гвінеї ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та роз'яснено йому про зобов'язання покинути територію України у термін до 22.05.2018.

Як встановлено судом, відповідач рішення Головного управління Державної міграційної служба України у Закарпатській області про примусове повернення до Республіки Гвінеї у встановлені строки не виконав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про примусове його повернення до Республіки Гвінеї. Підстав для застосування щодо відповідача положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» в судовому засіданні не встановлено. Таким чином, суд вважає, що у позивача є достатньо підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від самостійного та добровільного залишення території України, а тому позовні вимоги позивача про примусове видворення відповідача з України підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та, надаючи правову оцінку вказаним відносинам, враховує таке.

Частинами 1, 5 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно з частиною 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилитимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, із змісту наведеної норми видно, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передує прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення, за яким примусовому видворенню підлягають:

1) Особи, які не виконали рішення відповідного компетентного органу про примусове повернення;

2) або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Відповідно до частини 1 статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» наведений вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Передбачені вказаною статтею обставини, які перешкоджають примусовому видворенню відповідача з території України, у ході судового розгляду, як судом першої, так і апеляційної інстанції, не встановлені. Жодних доказів або покликань стосовно наявності обставин за яких за яких забороняється примусове повернення чи примусове видворення або видача чи передача іноземця та особи без громадянства до країни громадської приналежності судам першої та апеляційної інстанцій не надано. На підставі загально поширеної інформації судом не встановлено обставин яких забороняється примусове повернення чи примусове видворення позивача є недопустимим.

Доказів поширення на відповідача дії приписів Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» матеріали справи не містять.

Покликання скаржника на недотримання позивачем порядку прийняття та виконання рішення про його примусове повернення, на переконання колегії суддів, не спростовує висновків суду першої інстанції з огляду на відсутність законних підстав для його перебування на території України та наявність обґрунтованих підстав вважати, що існує ризик за яким відповідач ухилитиметься від виконання рішення про своє примусове повернення з України через відсутність у позивача документів, що посвідчують особу, постійного місця проживання, а також коштів, необхідних для добровільного залишення території України (на відсутність яких вказує сам відповідач), адже вказані обставини є об'єктивною перешкодою у виконанні рішення ГУ ДМС України в Закарпатській області про примусове повернення позивача з України цьому перешкоджає.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги про примусове видворення відповідача є обґрунтованими та підставними, а тому підлягають задоволенню.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги з приводу порушення процедури затримання позивача, надання копії рішення про затримання без перекладу, не надання перекладача, то колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до п «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У п. 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року "Справа "Анатолій Руденко проти України", стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі", заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та "Станєв проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Суд наголошує, що відповідно до пункт 1 статті 5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Однак, дослідити обставини з приводу того чи мало місце порушення прав позивача при затриманні та поміщенні до пункту затримання, колегії суддів у даній справі не надається за можливе, оскільки спірні правовідносини не є предметом розгляду у даній справі.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. 271, ст. 272, ст. 288, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Гвінеї ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 07 вересня 2018 року у справі № 158/2077/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
Р. П. Сеник

Повне судове рішення складено 24 січня 2019 року.