Справа № 804/2823/16
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 січня 2019 року м. Дніпросправа № 804/2823/16

головуючий суддя І інстанції - Кадникова Г.В.,

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,

суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.07.2018 року в адміністративній справі №804/2823/16 за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання дій протиправними, стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Національного банку України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Національне агентство з питань запобігання корупції, в якому, з урахуванням уточнень просила:

- визнати рішення і дії (не зарахування до кадрового резерву, відмови у переведенні до центрального апарату, незаконного звільнення з роботи, обмеження у доступі до професії, службової діяльності та посад) НБУ вчинені на підставі Постанови Правління Національного банку України від 17.03.2006 року № 96, стосовно позивача незаконними, як такими, що завдали дискримінації за ознаками статі, віку, освіти при реалізації права позивача на працю з порушенням положень антидискримінаційного законодавства;

- визнати дискримінацію у відношенні позивача з боку НБУ за захищеними ознаками статі, віку, освіти тощо при проходженні і звільненні з державної служби на підставі Положення «Про формування кадрового резерву на посади державних службовців Національного банку України», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.03.2006 № 96;

- скасувати наказ НБУ від 26.07.2016 року № 3202-к про звільнення ОСОБА_1, як такий, що порушує вимоги ч.3 ст.53 Закону України «Про запобігання корупції», ч.2 ст.14 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» та положень КЗпП України;

- поновити ОСОБА_1, на роботі на посаді провідного економіста сектору інспекційних перевірок відділу банківського нагляду Управління НБУ в Дніпропетровській області , НБУ за умови відсутності вакантних посад в Управлінні, посаду економіста в центральному апараті;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу із розрахунку середньомісячної заробітної плати у розмірі 5' 990 грн. 51коп. (з послідуючою коректировкою на дату винесення рішення суду);

- стягнути з НБУ на користь позивача матеріальні збитки унаслідок упущеної вигоди за наслідком дискримінації в сумі 325920.00 грн. (з послідуючою коректировкою на дату винесення рішення суду);

- стягнути з НБУ на користь позивача моральну шкоду, завдану прямою дискримінацією та порушення прав протягом тривалого часу в сумі 38000000.00 грн.;

- допустити негайне виконання рішення суду по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, заробітної плати за час вимушеного прогулу, поновлення на роботі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.07.2018 року адміністративний позов було задоволено частково. Визнано протиправними дії Національного банку України щодо припинення перебування ОСОБА_1 у кадровому резерві Управління Національного банку України в Дніпропетровській області. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що Положення «Про формування кадрового резерву на посади державних службовців Національного банку України», затверджене постановою Правління Національного банку України від 17.03.2006 року № 96, на яке посилається суд першої інстанції при відмові в задоволенні основної частини позовних вимог не є нормативно-правовим актом, є протиправним та незаконно застосовувалось відповідачем. Оскаржуване судове рішення, всупереч наданим доводам, не містить жодного посилання на приписи Конституції України, норми антидискрімінаційного законодавства, положення конвенцій ратифікованих Україною, інших спеціальних законів і нормативно-правових актів України, правові позиції Вищого спеціалізованого суду України та правові позиції Європейського суду з прав людини та не містить мотиви їх відхилення. Також, апеляційна скарга містить посилання на тривалий розгляд справи судом першої інстанції і необхідність винесення окремої ухвали щодо зобов'язання керівника досудового розслідування порушити кримінальне провадження по факту дискримінації жінок, зокрема ОСОБА_1, з встановленням всіх причетних осіб.

Національний банк України подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач зазначив, що відсутній причинно-наслідковий зв'язок між звільненням ОСОБА_1 та тим, що вона не була зарахована до кадрового резерву, оскільки призначення працівників з 01.05.2016 року з кадрового резерву не здійснювалось. Зазначено, що оскільки Національний банк України та посада, яку обіймала позивач не згадуються у переліку, наведеному у визначенні публічної служби, то на спір з приводу поновлення останньої на роботі юрисдикція адміністративного суду не поширюється. Крім того, було вказано на пропуску строку звернення позивача до суду в частині питань, пов'язаних з незарахуванням до кадрового резерву.

Позивач та її представник судовому засіданні просили задовольнити вимоги апеляційної скарги на підставах, що в ній зазначені, та скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення про задоволення адміністративного позову.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували відносно задоволення апеляційної скарги, зазначаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 працювала провідним економістом сектору інспекційних перевірок відділу банківського нагляду Управління Національного банку України в Дніпропетровській області.

24.12.2014 року Правлінням Національного банку України винесено Постанову № 841 "Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України".

Відповідно до п.п. 2 п. 1 вказаної Постанови створено Департамент банківського нагляду, Департамент інспектування банків, Департамент фінансового моніторингу, Департамент реєстраційних питань та ліцензування, Департамент методології.

Згідно до п.п. 2 п. 2 зазначеної Постанови до Департаменту інспектування банків передано функції територіальних управлінь Національного банку України.

15.01.2015 року Правлінням Національного банку України винесено Постанову № 14 "Про удосконалення структури та затвердження граничної чисельності працівників територіальних управлінь Національного банку України", якою затверджено структуру та чисельність, зокрема, Управління Національного банку України в Дніпропетровській області.

15.01.2015 року Правлінням Національного банку України винесено Постанову № 15 "Про запровадження пілотного проекту з реформування територіальних управлінь Національного банку України", яким затверджено, зокрема, Положення про Управління Національного банку України в Дніпропетровській області.

Згідно до п. 1 розділу І Положення, Управління Національного банку України в Дніпропетровській області керує діяльністю управлінь Національного банку України в Донецькій, Запорізькій, Кіровоградській, Луганській, Полтавській, Сумській, Харківській областях.

Відповідно до п. 10 Постанови Правління Національного банку України № 14 від 15.01.2015 р. керівникам територіальних управлінь Національного банку України було доручено видати наказ про скорочення штату та чисельності працівників територіальних управлінь Національного банку України і попередити їх про вивільнення та вжити інших заходів відповідно до вимог законодавства України про працю.

Постановою затверджено наступну структуру Управління Національного банку України в Дніпропетровській області: відділ організації діяльності бухгалтерського обліку; відділ готівкового обігу і касових операцій; відділ перевезення цінностей та організації інкасації; відділ банківської безпеки; відділ діловодства; відділ господарського забезпечення.

На виконання вказаної постанови Управлінням Національного банку України в Дніпропетровській області прийнято наказ від 21.01.2015 р. № 12-п про скорочення штату та чисельності працівників управління, відповідно до якого скороченню підлягали 171 працівник.

12.02.2015 року позивач ознайомлена з попередженням про вивільнення від 11.02.2015р.

Наказом Управління Національного банку України в Дніпропетровській області від 17.04.2015 р. № 282-п ОСОБА_1, провідного економіста сектору інспекційних перевірок відділу банківського нагляду, звільнено з 20.04.2015 року у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Викладені обставини стали предметом розгляду адміністративної справи № 804/7487/15.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.01.2016 року по справі № 804/7487/15 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2016 року по справі № 804/7487/15 постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.01.2016 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Останню поновлено на посаді провідного економіста в Управлінні Національного банку України в Дніпропетровській області з 20.04.2015 р. Стягнуто з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 20.04.2015 р. по 04.04.2016 р. та моральну компенсацію.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.05.2017 року по справі № К/800/11685/16 постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.01.2016 року та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2016 року по справі № 804/7487/15 були скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Справі присвоєно новий № 804/3325/17.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.07.2017 р. по справі № 804/3325/17 (попередній № 804/7487/15) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017 р. по справі № 804/3325/17 (попередній № 804/7487/15) постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.07.2017 р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.11.2017 р. по справі № К/800/37103/17 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 та справу № 804/3325/17 (попередній № 804/7487/15) витребувано з Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

На виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2016 року по справі № 804/7487/15 ОСОБА_1 поновлено на посаді провідного економіста сектору інспекційних перевірок відділу банківського нагляду Управління Національного банку України в Дніпропетровській області.

Наказом № 3202-к від 26.07.2016 р. ОСОБА_1 на підставі попередження про звільнення від 11.02.2015 року, Постанови Правління Національного банку України від 15.01.2015 р. № 14, наказу Управління Національного банку України від 21.01.2015 № 12-п «Про скорочення штату та чисельності працівників управління» звільнено з посади провідного економіста сектору інспекційних перевірок відділу банківського нагляду Управління Національного банку України в Дніпропетровській області з роботи 26.07.2016 року у зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Згідно актів Управління Національного банку України в Дніпропетровській області від 26.07.2016 року, ОСОБА_1 ознайомилась з доповненням до попередження про звільнення, залишила його копію у себе та дати згоду на переведення на запропоновані посади відмовилась, а також ознайомилась з наказом Національного банку України від 26.07.2016 року № 3202-к про її звільнення, отримала копію та відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом.

Вважаючи наявною дискримінацію за віком, протиправного не зарахування до кадрового резерву, відмову у переведенні до центрального апарату, незаконне звільнення з роботи, обмеження у доступі до професії, службової діяльності та посад, позивач 19.05.2016 року (т. 1 а.с. 4) звернулась до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_1 було відсутнє переважне право на залишення на роботі. Для зайняття посади в центральному апараті Національного банку України ОСОБА_1 мала прийняти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад, або перебувати в кадровому резерві, оскільки посада, яку займала позивач відносилась до п'ятої категорії, а в центральному апараті ця посада належить до четвертої категорії. Зазначено, що однією з вимог позивача є визнання рішення і дій (не зарахування до кадрового резерву, відмови у переведенні до центрального апарату, незаконного звільнення з роботи, обмеження у доступі до професії, службової діяльності та посад) НБУ, вчинені стосовно позивача на підставі Постанови Правління Національного банку України від 17.03.2006 року № 96 - незаконними, як такими, що завдали дискримінації за ознаками статі, віку, освіти при реалізації права позивача на працю з порушенням положень антидискримінаційного законодавства, а враховуючи, що з матеріалів справи вбачається безпідставне припинення відповідачем перебування ОСОБА_1 у кадровому резерві, суд першої інстанції, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 9 КАС України, вважав за необхідне визнати протиправними дії Національного банку України щодо припинення перебування ОСОБА_1 у кадровому резерві Управління Національного банку України в Дніпропетровській області.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За приписами п. 7 ч. 3 ст. 2 КАС України ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Відповідно до ст. 2-1 Кодексу законів про працю України, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров'я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов'язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов'язаними з характером роботи або умовами її виконання.

За визначенням п. 2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до статті 24 Конституції України, статей 2, 7 Загальної декларації прав людини, статей 2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( стаття 14, стаття 1 Протоколу № 12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.

У рішеннях Європейського суду з прав людини зазначено, що лише розрізнення, яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах «Карсон та інші проти Сполученого Королівства», «Кьєльдсен, Буск Мадсен і Педерсен проти Данії»). Суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія «інші ознаки» поширюється винятково на такі ознаки, які за своєї природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід'ємними, вродженими та незмінними характеристиками (рішення у справі «Петерка проти Чеської Республіки»).

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

Як свідчать встановлені обставини справи, позовні вимоги позивача про визнання рішень і дій Національного банку України незаконними та такими, що завдали дискримінації (не зарахування до кадрового резерву, відмови у переведенні до центрального апарату, незаконного звільнення з роботи, обмеження у доступі до професії, службової діяльності та посад) пов'язані з проходженням державної служби позивача до 01.05.2016 року.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач вже зверталась до суду з позовом про поновлення її на посаді провідного економіста в Управлінні Національного банку України в Дніпропетровській області Національного банку України, розгляд якого здійснювався в межах справи № 804/3325/17.

За результатом розгляду справи в касаційному порядку, постановою Верховного Суду від 14.11.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 5 липня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 3 жовтня 2017 року було залишено без змін.

В зазначеному рішенні касаційний суд визначив, що станом на час звільнення (20.04.2015 року), позивач не відповідала вимогам Кваліфікаційних характеристик професій працівників Національного банку України. Крім того, у позивача не було переваг і в рівні продуктивності праці перед іншими працівниками у ліквідованому відділі. Так, порівнюючи анкети щорічного оцінювання ОСОБА_1 та інших працівників, які були переведені на посади в системі НБУ, суди встановили, що позивач має найнижчий відсотковий рівень виконання покладених на неї обов'язків та завдань. Зазначено про обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій про те, що відповідач довів неможливість переведення ОСОБА_1 на іншу роботу, оскільки після скорочення чисельності і штату працівників були відсутні вільні посади, які б відповідали її кваліфікації та про відсутність підстав для поновлення позивача в Управлінні НБУ в Дніпропетровській області, а за умови відсутності вакантних посад в Управлінні - безпосередньо в апараті НБУ.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, з зазначеного вбачається, що касаційним судом по справі № 804/3325/17 було встановлено правомірність звільнення позивача на підставі наказу НБУ від 17 квітня 2015 року № 282-п, що, за встановлених обставин, свідчить про відсутність підстав для визначення дискримінації при такому звільненні.

Що стосується посилань позивача на протиправне не зарахування її до кадрового резерву та непереведення до центрального апарату, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.5 Положення про формування кадрового резерву на посади державних службовців Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.03.2006 року № 96 ( що діяло на час спірних правовідносин) (далі - Положення НБУ), до кадрового резерву зараховуються професійно підготовлені працівники, які успішно справляються з виконанням службових обов'язків, мають необхідний напрям підготовки та спеціальність за освітою, досвід роботи, успіхи в навчанні, виявляють ініціативу, володіють навичками роботи на комп'ютерів, мають організаторські здібності.

Як було встановлено судом, позивач мала найнижчий відсотковий рівень виконання покладених на неї обов'язків та завдань.

Також, відповідно до Кваліфікаційних характеристик професій працівників Національного банку України до посади провідного економіста з банківського регулювання та нагляду встановлено, зокрема, вимогу щодо наявності повної вищої освіти (магістр, спеціаліст) у галузі знань "Економіка та підприємництво" за спеціальностями "Банківська справа", "Фінанси та кредит", "Облік і аудит".

Між тим, згідно диплому серії КД № 013767 ОСОБА_1 має спеціальність Економіка та управління в галузях гірничої промисловості та геологорозвідці, кваліфікація - спеціаліст гірничий інженер-економіст.

Отже, виходячи зі змісту Положення НБУ , позивач не відповідала кваліфікаційним вимогам працівників, які могли бути зараховані до кадрового резерву, що свідчить про відсутність в діях відповідача протиправної бездіяльності по незарахуванню позивача до такого резерву.

При цьому, що стосується посилань апелянта на встановлення вказаним Положенням НБУ дискримінації по відношенню до неї за ознаками статті та віку, визначеними п. 2.2 останнього та звільненню її за таких підстав, то суд апеляційної інстанції зазначає, що положення вказаного пункту визначали, що кандидат на зарахування до кадрового резерву повинен мати, зокрема, граничний вік для зарахування кадрового резерву вперше: для жінок - 50 років, чоловіків - 55 років.

Відтак вказаним пунктом встановлювався граничний вік для службовців НБУ для зарахування до кадрового резерву вперше.

Між тим, як вбачається з наявних в матеріалах справи пояснень представника НБУ, поданих по справі № 804/7487/15, позивач була зарахована до кадрового резерву на посаду головного економіста відділу банківського нагляду Управління Національного банку України в Дніпропетровській області у 2007 році. У 2008 році перебування ОСОБА_1 у кадровому резерві припинено (т.2 а.с.226).

Отже, з огляду на наявність факту зарахування позивача до кадрового резерву в 2007 році, п. 2.2 Положення НБУ, в частині визначення граничного віку службовця НБУ, при визначенні питання щодо повторного зарахування останньої до кадрового резерву не застосовувався, тому як на позивача не поширювався.

Поряд з вказаним, необхідно зазначити, що наказ Управління НБУ в Дніпропетровській області від 17.04.2015 року № 282-п про звільнення позивача було прийнято у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Відносно посилань позивача на висновок Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у справі про дискримінацію від 04.06.2018 року і, на що не звернув увагу суд першої інстанції частково задовольняючи позов, то суд апеляційної інстанції зазначає, що вищезазначені обставини, останньою при вирішенні питання щодо дискримінації позивача за віком не враховувались, тому як останнім не надавалась відповідна правова оцінка, а відтак сформовані висновки не можуть вважатись доказом, в розумінні приписів ст.ст. 73-76 КАС України.

При цьому, у вказаному висновку також було зазначено, що відповідно до матеріалів судової справи, встановлені і інші причини відмови у зарахуванні позивача до кадрового резерву, зокрема рівень освіти.

Посилання позивача на протиправність приписів Положення, затвердженого Постановою Правління НБУ від 17.03.2006 року № 96 та неможливість їх застосування з огляду на наявність в них дискримінаційних вимог до службовців, які можуть бути зараховані до кадрового резерву, колегія суддів апеляційного суду вважає хибними, оскільки станом на час роботи позивача, вказане Положення діяло, в судовому порядку не скасовувалось та нечинним не визнавалось.

Щодо тверджень позивача про її дискримінацію за освітою, то суд апеляційної інстанції наголошує, що приписи ст. 2-1 Кодексу законів про працю України не визначають дискримінацію за освітою, а передбачають заборону дискримінації також за іншими ознаками, не пов'язаними з характером роботи або умовами її виконання.

В свою чергу, за приписами ст. 17 Закону України «Про освіту», метою вищої освіти є здобуття особою високого рівня наукових та/або творчих мистецьких, професійних і загальних компетентностей, необхідних для діяльності за певною спеціальністю чи в певній галузі знань.

Відтак, вища освіта та її вид (спеціальність особи) безпосередньо пов'язані з характером роботи, яка буде виконуватись особою, що в свою чергу свідчить про неможливість здійснення дискримінації за нею.

Доводи представників відповідача відносно пропуску позивачем строку звернення до суду в частині позовних вимог, пов'язаних з незарахуванням до кадрового резерву, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що відповідачем не було надано до суду жодних доказів, з урахуванням ч. 2 ст. 71 КАС України ( в редакції до 15.12.2017 року) про завчасну обізнаність позивача щодо вказаних дій та, як наслідок, недотримання останньою строків звернення до суду, визначених ст. 99 КАС України ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, проаналізувавши встановлені обстави справи у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо необґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог в частині визнання рішення і дій (не зарахування до кадрового резерву, відмови у переведенні до центрального апарату, незаконного звільнення з роботи, обмеження у доступі до професії, службової діяльності та посад) НБУ, вчинені на підставі Постанови Правління Національного банку України від 17.03.2006 року № 96 стосовно позивача незаконними, визнання дискримінації у відношенні позивача з боку НБУ за захищеними ознаками статі, віку, освіти тощо при проходженні і звільненні з державної служби на підставі Положення «Про формування кадрового резерву на посади державних службовців Національного банку України», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.03.2006 № 96 та стягнення матеріальних збитків внаслідок упущеної вигоди за наслідком дискримінації в сумі в сумі 325920.00 грн. ( з послідуючим коригуванням на дату винесення рішення суду) і моральної шкоди, завданої прямою дискримінацією та порушення прав протягом тривалого часу в сумі 38000000.00 грн., а відповідно останні задоволенню не підлягають.

При цьому, колегія суддів, наголошує на тому, що судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні частини позовних вимог за інших мотивів.

Що стосується правомірності скасування наказу НБУ від 26.07.2016 року № 3202-к, поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (заява про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог від 04.08.2016 року (т.1 а.с. 94) , то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно ст. 3 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, юрисдикція адміністративних судів поширювалась на спори пов'язанні з проходженням та поновленням на публічній службі, до якої належала, в тому числі, державна служба та служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейська комісія з прав людини у рішенні від 12.10.1978 року у справі «Zand v. Austria» вказала, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, виключно з «…» питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів «…». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

В свою чергу, 01.05.2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII, приписами п. 9 ч. 3 ст. 3 якого визначено, що дія цього Закону не поширюється на службовців Національного банку України.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України ( в редакції до 15.12.2017 року), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відтак, починаючи з 01.05.2016 року і, на що не звернув увагу суд першої інстанції відмовляючи в позові в цій частині, позивач, працюючи в управлінні Національного банку України, втратила статус державного службовця, у зв'язку з чим, спір про скасування наказу НБУ від 26.07.2016 року № 3202-к, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не являється публічно-правовим, а є трудовим спором та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що позовні вимоги про скасування наказу НБУ від 26.07.2016 року № 3202-к, поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не є похідними від вимог щодо визнання протиправною дискримінації відносно позивача, оскільки вимоги, пов'язані з порушенням відповідачем законодавства у сфері дискримінації, зокрема за віком, стосувались першого звільнення позивача, як державного службовця, яке відбулось 20.04.2015 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За приписами ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що провадження у справі в частині позовних вимог про скасування наказу НБУ від 26.07.2016 року № 3202-к про звільнення ОСОБА_1, як такий, що порушує вимоги ч. 3 ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції», ч. 2 ст. 14 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» та положень КЗпП України; поновлення ОСОБА_1, на роботі на посаді провідного економіста сектору інспекційних перевірок відділу банківського нагляду Управління НБУ в Дніпропетровській області, НБУ за умови відсутності вакантних посад в Управлінні, посаду економіста в центральному апараті; стягнення з НБУ на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу із розрахунку середньомісячної заробітної плати у розмірі 5 990грн. 51коп. підлягає закриттю, з роз'ясненням позивачу на право звернення з даними позовними вимогами в порядку цивільного судочинства.

Також, що стосується посилань позивача на порушення судом першої інстанції приписів КАС України під час розгляду справи по суті, зокрема, тривалого розгляду справи, то суд апеляційної інстанції вважає їх необґрунтованими, оскільки вони не вплинули на висновки суду при вирішенні спору по суті. Крім того, останні були зумовлені об'єктивними чинниками, що відображено в оскаржуваному рішенні.

Щодо заявленого позивачем клопотання про прийняття окремої ухвали, якою зобов'язати керівника досудового розслідування порушити кримінальне провадження по факту актів дискримінації жінок, зокрема ОСОБА_1 в порядку ч. 3 ст. 161 Кримінального кодексу України і встановити всіх причетних осіб до актів масової дискримінації жінок, то суд апеляційної інстанції, з урахуванням приписів ст. ст. 249, 324 КАС України, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на встановлені обставини, які свідчать про відсутність факту дискримінації позивача.

Інші доводи позивача та її представника щодо незаконності прийнятого рішення суду першої інстанції до уваги колегією суддів не приймається, тому як не мають правового значення для правильного вирішення справи.

Крім того, суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 238, ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 317, ст. 319 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.07.2018 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою провадження за позовними вимогами ОСОБА_1 в частині скасування наказу НБУ від 26.07.2016 року № 3202-к про звільнення ОСОБА_1, як такий, що порушує вимоги ч. 3 ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції», ч. 2 ст. 14 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» та положень КЗпП України; поновлення ОСОБА_1, на роботі на посаді провідного економіста сектору інспекційних перевірок відділу банківського нагляду Управління НБУ в Дніпропетровській області, НБУ за умови відсутності вакантних посад в Управлінні, посаду економіста в центральному апараті; стягнення з НБУ на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу із розрахунку середньомісячної заробітної плати у розмірі 5' 990грн. 51коп. (з послідуючою коректировкою на дату винесення рішення суду) закрити, роз'яснивши позивачу право на звернення з даними позовними вимогами в порядку цивільного судочинства.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко