Справа № 0440/6949/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року Справа № 0440/6949/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О.
при секретарі судового засіданняЗіненко А.О.
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: Сироткін С.С. Синявський І.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Агро-Союз" до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 25.06.2018р., -

ВСТАНОВИВ:

14.09.2018р. Приватне акціонерне товариство «Агро-Союз» звернулося з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача форми «Р» № від 25.06.2018р. на суму збільшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість - 2388170,00 грн., штрафними (фінансовими) санкціями - 1194085,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорюване податкове повідомлення-рішення було прийнято відповідачем на підставі проведеної документальної позапланової виїзної перевірки за результатами якої було складено акт від 07.06.2018р. за висновками якого було встановлено нереальність господарської операції позивача по придбанню будівельних матеріалів у його контрагентів - ТОВ «БЕНЕФІСПРАЙД» та ТОВ «РОДВЕЙ» за листопад 2017р., січень 2018р., що є на думку перевіряючих, порушенням п.44.1 ст.44, ст.198, 201 ПК України. Позивач вважає, що оспорюване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки реальність господарських операцій позивача із вищевказаними контрагентами підтверджується первинними бухгалтерськими документами (договорами поставки, журналами-ордерами, та податковими та видатковими накладними, накладними на повернення товару, копіями приймальних актів, договорами зберігання), які були надані до перевірки, проте через введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, товар (будівельні матеріали), не були використані підприємством через труднощі в оплаті за наведений товар та через те, що його було залишено на зберігання у вказаних контрагентів, а пізніше, у червні 2018р. повернуто товар та відкориговано податковий кредит у відповідності до вимог ст. 192 ПК України. Представник позивача посилається на те, що доказом реальності наведених вище господарських операцій, у тому числі є і зміна в структурі активів позивача, так як придбана продукція була постановлена на баланс позивача згідно копій балансових довідок, що є доказом руху активів позивача. Також представник позивача свої позовні вимоги обґрунтовує матеріалами судової практики Верховного Суду, прийнятої у період з січня 2018р. по червень 2018р., що відображена у позові та копії судових рішень із ЄДРСР додані до позову, вважає, що оскільки контрагенти були зареєстровані у ЄДРПОУ, податкові накладні були зареєстровані у ЄРПН, їх реєстрація контролюючим органом не була зупинена, висновок про нереальність господарських операцій позивача за вказаними договорами є безпідставним. Окрім того, представник позивача вважає, що перевіряючими безпідставно покладено в основу нереальності господарських операцій позивача про те, що у ланцюгу постачання товару є ТОВ «Преміумтрейдинг» (ТОВ «Вердант»), яке є фігурантом кримінального провадження, оскільки у позивача жодних відносин із вказаним контрагентом не було. Також, представник позивача вважає необґрунтованими і висновки перевіряючих щодо відсутності у ТОВ «БЕНЕФІСПРАЙД» та ТОВ «РОДВЕЙ» обладнання, техніки та персоналу для здійснення господарської діяльності, так як наведене спростовується наданими позивачем оригіналами відповідних договорів оренди та позички. Позивач також вважає, що відповідачем було безпідставно застосовано штраф у розмірі 50% за п.123.1 ст.123 ПК України, оскільки повторність порушення на момент прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення була відсутня через те, що попереднє податкове повідомлення-рішення № від 14.12.2016р. було скасоване за постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.08.2017р. у справі №809/371/17, яке набрало законної сили 15.11.2017р. Щодо не проведення позивачем реєстрації у ЄРПН податкових накладних по взаємовідносинах позивача за договорами зберігання товару, представник позивача зазначив, що відповідні податкові накладні повинні були реєструвати ТОВ «БЕНЕФІСПРАЙД» та ТОВ «РОДВЕЙ» як постачальники таких послуг та вказав, що оплата за вказані послуги позивачем не здійснювалась. Додатковою підставою для визнання протиправним та скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення позивачем обрано і те, що наказ на проведення виїзної перевірки вручений не уповноваженій особі, в акті відсутні посилання на підставу проведення позапланової виїзної перевірки, позивачу не надіслано документ з назвою «запит» згідно до вимог п.9,10,11 Порядку №1245, що є порушенням вимог ст.ст. 42, 73, 78 ПК України, вважає, що оскільки позивачем було надано відповідь на лист відповідача від 23.03.2018р. - 19.04.2018р. жодні підстави для проведення позапланової виїзної перевірки позивача, у відповідача були відсутні.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у відзиві на позов просив у задоволенні адміністративного позову позивача відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що штрафні санкції у розмірі 50% при повторному порушенні згідно до п.123.1 ст.123 ПК України застосований правомірно з урахуванням раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення № від 15.12.2015р. Щодо господарських відносин позивача з його контрагентами - ТОВ «БЕНЕФІСПРАЙД» та ТОВ «РОДВЕЙ» щодо придбання позивачем будівельних матеріалів, відповідач вказує на те, що ні до перевірки, ні суду не було надано рахунків-фактур (п.2.2 договору), документів, що підтверджують якість та походження товару, що унеможливлює ідентифікації товарів в межах цивільного обороту, дані ЄРПН не відображали відносин щодо зберігання товарів, а також не було надано документів, що підтверджують проведення розрахунків між позивачем та наведеними контрагентами за надання послуг зберігання, а за договорами поставки станом на 31.05.2018р. рахувалася кредиторська заборгованість у сумі 6650346,00 грн. (договір поставки від 23.11.2017р. №П231117) та у сумі 7768672,56 грн. (договір поставки від 20.11.2017р. №ДГ-2011/17). Також відповідачу не було надано і документів щодо використання таких будівельних матеріалів у власній господарській діяльності позивача внаслідок чого неможливо визначити ділову мету та економічну обґрунтованість даних господарських операцій. Під час перевірки та подачі заперечень позивачем не надавались претензії контрагента від 04.06.2018р., відповідь-прохання затвердження графіку від 11.06.2018р., лист про розірвання договору від 18.06.2018р., договір про розірвання договору поставки від 23.11.2017р. датований 18.06.2018р., акт приймання-передачі від 18.06.2018р. та від 20.06.2018р. щодо ТОВ «БЕНЕФІСПРАЙД» та ТОВ «РОДВЕЙ». У ході перевірки було проведено аналіз податкової звітності вказаних вище контрагентів позивача за яким не встановлено наявність у підприємств власного або орендованого майна, обладнання, інструментів та механізмів для виконання договірних операцій, не встановлено наявності технічного персоналу, відповідно до ЄРПН вказані придбані позивачем будівельні матеріали не могли бути реалізовані позивачеві, так як вказаними підприємствами не придбавались, що свідчить про відсутність реальної можливості поставки будівельних матеріалів, тоді як вимога щодо реальних змін майнового стану та руху капіталу платника податків є обов'язковою ознакою господарської операції за нормами Податкового кодексу України. За викладеного, представник відповідача вважає, що оскільки оплата не здійснена, тому суми податку на додану вартість, на які позивачем сформовано податковий кредит, фактично ним до бюджету не сплачувалися, що виключає можливість формування податкового кредиту. Щодо вручення наказу не уповноваженій особі, відповідач зазначає, що наказ про проведення виїзної перевірки було вручену головному бухгалтеру позивача - ОСОБА_5 та позивач, у такому випадку, міг не допускати посадових осіб контролюючого органу до перевірки за нормами п.81.1 ст.81 ПК України, чого зроблено позивачем не було. Щодо порушення порядку призначення перевірки, то представник відповідача посилається на те, що запит на адресу позивача щодо надання документів був оформлений листом від 23.03.2018р., який відповідав вимогам п.73.3 ст.73 ПК України, при цьому, позивач на вказаний запит надав відповідь, проте документи були надані не в повному обсязі, у зв'язку з чим було призначено позапланову виїзну перевірку згідно наказу від 21.05.2018р. №2832-п, а, відповідно, не погоджуючись із наказом на перевірку, позивач повинен був захистити свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки, чого, в цьому випадку, не відбулося, що не заперечується позивачем. Що стосується посилань позивача на наявну практику Верховного Суду, то в основу наданих наведених судових рішень покладені конкретні фактичні обставини, які відрізняються від обставин у цій справі, які повинні бути оцінені судом лише за умови їх подібності та застосування одних і тих самих норм права. У зв'язку з наведеним, недоведеність фактичного здійснення господарських операцій позбавляє первинні документи юридичної значимості навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостатніх, якщо рух коштів не забезпечений зв'язком з господарською діяльністю учасників цих операцій, що призвело до заниження позивачем податку на додану вартість, а тому вважає, що оспорюване рішення винесено правомірно та скасуванню не підлягає. При цьому, представник відповідача посилається на правову позицію з цього питання і Верховного Суду, викладену у постанові від 25.06.2018р. у справі №826/20685/14.

Ухвалою суду від 05.10.2018р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження (а.с.2 том 1).

У підготовчому засіданні 05.11.2018р. було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті на 03.12.2018р., що підтверджується змістом протоколу підготовчого засідання (а.с.212-214 том 3).

У судовому засіданні 03.12.2018р. представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, а представник відповідача просив у задоволенні позову позивача відмовити з підстав наведених у позові та у відзиві.

У ході судового розгляду справи судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Приватне акціонерне товариство «Агро-Союз» зареєстроване як юридична особа 28.11.1996р. за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Майське, вул. Герцена, буд. 16-А, перебуває на обліку як платник податків та зборів до бюджету у Синельниківському відділенні Дніпропетровської ОДПІ Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, що підтверджується копією Статуту позивача, витягом з ЄДРПОУ та відомостями, наведеними у акті перевірки від 07.06.2018р. (а.с.82 том 1, а.с. 121-137 том 2).

У період з 24.05.2018р. по 31.05.2018р. на підставі наказу №2832-п від 21.05.2018р. та направлення від 21.05.2018р. №2887 посадовими особами контролюючого органу була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства України з податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «БЕНІФІСПРАЙД» за період з 01.11.2017р. по 30.11.2017р., з ТОВ «РОДВЕЙ» за період з 01.01.2018р. по 31.01.2018р. за результатами якої був складений акт №29384/04-3/14-23/24437202 за висновками якого встановлено порушення позивачем вимог п.44.1 ст.44, ст.198, п.201.1 ст. 201 ПК України (здійснення господарських операцій із наведеними контрагентами, які не містять ознак реальності) внаслідок чого позивачем було занижено податок на додану вартість на загальну суму 2388169,80 грн. у тому числі у листопаді 2017р. на 1816968,20 грн., у січні 2018р. - 571201,56 грн., що підтверджується копією змісту наведеного акту перевірки (а.с.81-111 том 1).

На підставі вищевказаного акту, 25.06.2018р. контролюючим органом було прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» № за яким позивачеві було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму - 3582255,00 грн., у тому числі за податковим зобов'язанням - 2388170 грн., за штрафними санкціями - 1194085 грн., що підтверджується його копією та копією розрахунку штрафних санкцій (а.с.115-117 том 1).

У подальшому, наведене вище податкове повідомлення-рішення у порядку адміністративного оскарження було оспорено до контролюючих органів вищого рівня шляхом подання відповідних скарг за результатами розгляду яких оспорюване податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скарга позивача без задоволення, що підтверджується копією скарги та копією рішення ДФС України від 30.08.2018р. № 27993/6/99-99-11-01-01-25 (а.с.121-151 том 1).

Предметом спору у даній справі є податкове повідомлення-рішення № від 25.06.2018р., яке позивач просить визнати протиправним та скасувати.

Заслухавши представників позивача та відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд находить підстави достатніми для часткового задоволення даного адміністративного позову, а саме: про визнання протиправним та скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення в частині нарахування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 597042,50 грн.

Задовольняючи позовні вимоги позивача у наведеній частині, суд виходить з наступного.

Пунктом 123.1 ст.123 Податкового кодексу України встановлено, що у разі, якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємне значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2,54.3.4,54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 ст.54 цього Кодексу, на такого платника податків накладається штраф у розмірі 25% суми визначеного податкового зобов'язання з цього податку.

При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов'язання з цього податку на платника податків накладається штраф у розмірі 50% суми нарахованого податкового зобов'язання.

Так, як встановлено судом із пояснень представника відповідача, а також і підтверджується копією розрахунку фінансових санкцій (штрафу), який є додатком до оспорюваного податкового повідомлення-рішення, контролюючим органом було застосовано до позивача штрафні санкції у розмірі 1194085,00 грн. виходячи із розрахунку 50% суми нарахованого зобов'язання з урахуванням того, що контролюючим органом протягом 1095 днів позивачеві уже збільшувалося податкове зобов'язання з податку на додану вартість за податковим повідомленням-рішенням № від 15.12.2015р. (а.с.116 том 1, а.с. 167 том 3).

Тобто, при нарахування штрафу за оспорюваним податковим повідомленням-рішення відповідачем було застосовано штраф у розмірі 50% суми нарахованого податкового зобов'язання, виходячи з повторності протягом 1095 днів визначення контролюючим органом позивачеві податкового зобов'язання з податку на додану вартість, що передбачено п.123.1 ст.123 ПК України.

Проте, нарахування контролюючим органом штрафу, виходячи із 50% суми нарахованого податкового зобов'язання з податку на додану вартість є протиправним та необґрунтованим, оскільки на момент прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення про застосування до позивача штрафу у наведеному розмірі (25.06.2018р.) факт повторності визначення позивачеві контролюючим органом податкового зобов'язання протягом 1095 днів був відсутній, що підтверджується змістом копії рішення ДФС України від 22.04.2016р. №9136/6/99-99-10-01-04-25 за яким було скасовано податкове повідомлення рішення № від 15.12.2015р. (а.с.195-200 том 3).

Також не міг бути підставою для застосування до позивача штрафу у розмірі 50% суми нарахованого податкового зобов'язання по ПДВ за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням і факт визначення контролюючим органом позивачеві податкового зобов'язання за податковим повідомленням-рішенням № від 14.12.2016р. (факт повторності визначення податкового зобов'язання протягом 1095 днів), так як наведене рішення було визнано протиправним та скасовано за постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.08.2017р. у справі №809/371/17, яке набрало законної сили 15.11.2017р., що підтверджується їх копіями, наявними у справі (а.с.85-100 том 2).

Отже, виходячи з того, що податкове повідомлення-рішення № від 15.12.2015р. було скасовано ДФС України - 22.04.2016р., а податкове повідомлення-рішення № від 14.12.2016р. було скасовано судовим рішенням, яке набрало законної сили 15.11.2017р., що не спростовано представником відповідача жодними доказами, а тому у відповідача, на момент прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення - 25.06.2018р., не було підстав для застосування штрафу у розмірі 50%, виходячи з факту повторності визначення податкового зобов'язання протягом 1095 днів.

Приймаючи до уваги вищевикладені обставини та проаналізувавши норми п.123.1 ст.123 ПК України, суд приходить до висновку, що за виявлене порушення вимог податкового законодавства контролюючий орган зобов'язаний був накласти на позивача штраф у розмірі 25% суми нарахованого податкового зобов'язання з податку на додану вартість за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням від 25.06.2018р., що складає - 597042,50 грн., виходячи із розрахунку - 2388170 грн. (сума податкового зобов'язання)х25% (розмір штрафу, встановлений ст.123 ПК), у зв'язку з чим оспорюване податкове повідомлення-рішення щодо нарахування фінансових (штрафних) санкцій у розмірі 50% суми нарахованого податкового зобов'язання є протиправним та підлягає скасуванню у частині 25% суми податкового зобов'язання, що становить 597042,50 грн., оскільки відповідачем не доведено будь-якими належними та достатніми доказами фактів повторності визначення позивачеві контролюючим органом податкового зобов'язання з ПДВ протягом 1095 днів.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Представником відповідача у ході судового розгляду справи не доведено належними і допустимими доказами, а судом із наданих документів не встановлено правомірності прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення в частині нарахування по податковому зобов'язанню з ПДВ штрафних санкцій у розмірі 597042,50 грн. з урахуванням обставин встановлених судом та аналізу вимог п.123.1 ст.123 ПК України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши згідно до вимог ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, правомірність прийняття контролюючим органом оспорюваного податкового повідомлення-рішення в частині нарахування фінансових санкцій на суму податкового зобов'язання з ПДВ у розмірі 597042,50 грн., суд приходить до висновку, що при прийнятті оспорюваного рішення у наведеній частині контролюючий орган діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

У зв'язку з наведеним, суд вважає, що відповідачем при прийнятті оспорюваного податкового повідомлення-рішення у наведеній частині були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судового захисту шляхом визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 25.06.2018р. в частині нарахування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 597042,50 грн.

У той же час, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення у частині визначення позивачеві податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 2388170 грн. та штрафних санкцій у розмірі 597042,50 грн., виходячи з наступного.

Податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом У цього Кодексу - п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій , зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг - п.198.1 ст. 198 ПК України.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище Кодексу, визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 44.1 ст.44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Так, як встановлено судом із наданих учасниками справи копій документів, позивач здійснює свою господарську діяльність за такими видами діяльності, а саме: виробництво машин і устаткування для сільського та лісового господарства; вирощування зернових культур (крім рису) бобових культур і насіння олійних культур (основний); розведення великої рогатої худоби молочних порід, овець, кіз, свиней, інших тварин та інші види діяльності, що підтверджується відомостями, наведеними у копії витягу з ЄДРПОУ (а.с.133-137 том 2).

Також, встановлено, що ПАТ «Агро-Союз» має у власності нежитлові будівлі (учбового та аналітичного центру) за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район,село Майське, вул. Герцена, буд. 16а та нежитлові будівлі («Ліцензійно-митного відстою ВРХ») за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Майське, вул. Відродження,буд.2, що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав, копією технічного паспорту та копією свідоцтва про право власності (а.с.101-120 том 2).

Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, що узгоджується і зі змістом позову, позивачем, з метою проведення ремонтно-будівельних робіт власних об'єктів нерухомості, які використовує у своїй господарській діяльності, були укладені наступні договори поставки на придбання будівельних матеріалів, а саме:

- договір поставки №П231117 від 23.11.2017р. між позивачем (Покупцем) та ТОВ «БЕНЕФІСПРАЙД» (Постачальником), яке знаходиться у м. Одеса за умовами якого останній зобов'язувався поставити позивачеві продукцію (будівельні матеріали), асортимент та кількість і ціна зазначаються у рахунках або накладних, що є невід'ємною частиною договору; поставка здійснюється у відповідності до правил «Інкотермс-2000» на умовах FCA Одеса (самовивіз) - (склад Постачальника); позивач як Покупець повинен був оплатити кожну партію продукції на підставі рахунку Постачальника на протязі 90 днів з моменту поставки у безготівковій формі - п.1.1, п.2.1, п.3.1, п.3.2 договору поставки (а.с.154-155 том 1).

На підтвердження факту реальності вищенаведеної господарської операції на поставку будівельних матеріалів позивачем надані копії видаткових накладних про отримання будівельних матеріалів від постачальника, копіями рахунків-фактур, копіями балансових довідок про оприбуткування товару, прийомочними актами (без підпису жодної із посадових осіб учасників господарської операції), копіями податкових накладних та квитанціями №1 про їх реєстрацію у ЄРПН (а.с.154-184 том 2, а.с.201-203 том 3).

Також між ПАТ «Агро-Союз» (Поклажодавець) та ТОВ «БЕНЕФІСПРАЙД» (Зберігач) був укладений договір №СКЛ20/17 про надання послуг відповідального зберігання від 23.11.2017р. за умовами якого Поклажодавець (позивач) передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання матеріальні цінності (будівельні матеріали) та здійснює їх зберігання за адресою: Одеська область, м. Одеса, Київське шосе, буд. 9/1, послуги зберігання складають 13800,00 грн. за календарний місяць, оплата здійснюється щомісяця протягом 5 календарних днів після отримання рахунку та підписання сторонами акта наданих послуг - п.1.1, п.1.3, п.4.3 договору зберігання (а.с.185-186 том 1).

На підтвердження реальності наведеної господарської операції позивачем надані копії актів №1, №2, №3 приймання-передачі на зберігання продукції, копія претензії на оплату продукції від 04.06.2018р., копія графіку погашення заборгованості від 11.06.2018р. №00063, копія листа від 18.06.2018р. про розірвання договору №П231117 від 23.11.2017р., копія договору про розірвання договору поставки від 18.06.2018р., копії актів приймання-передачі із зберігання продукції, копії накладних на повернення товарів від 18.06.2018р., копії розрахунків коригування до податкової накладної, копій квитанцій №1 про їх реєстрацію у ЄРПН (а.с.187-205 том 1).

20.11.2017р. між ПАТ «Агро-Союз» (Покупцем) та ТОВ «РОДВЕЙ» (Постачальник), яке знаходиться у місті Одеса, був укладений договір поставки №ДГ-2011/17 щодо придбання у вказаного підприємства будівельних матеріалів за умовами, аналогічними за вищенаведеним договором поставки (а.с.206-208 том 1).

На підтвердження факту реальності вищенаведеної господарської операції на поставку будівельних матеріалів позивачем надані копії видаткових накладних про отримання будівельних матеріалів від постачальника, копіями рахунків-фактур, копіями балансових довідок про оприбуткування товару, прийомними актами (без підпису жодної із посадових осіб учасників господарської операції), журналами-ордерами,копіями податкових накладних та квитанціями №1 про х реєстрацію у ЄРПН (а.с.209-250 том 1, а.с.1-13 том 2, а.с.204-209 том 3).

Також, між позивачем (Поклажодавцем) та ТОВ «РОДВЕЙ» (Зберігачем) був укладений договір №ЗБО18/11-17 про надання послуг відповідального зберігання за умовами якого Поклажодавець (позивач) передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання матеріальні цінності Поклажодавця (будівельні матеріали), Зберігач здійснює зберігання будівельні матеріали за адресою: Одеська область, м. Одеса, вул. Моторна, 8, послуги зберігання складають 15000 грн. за календарний місяць, оплата наданих послуг здійснюється протягом 5 календарних днів після отримання рахунка та підписання сторонами акта наданих послуг - п.1.1, п.1.3, п.4.3 договору зберігання (а.с. 14-16 том 2).

На підтвердження реальності господарської операції позивачем надані копії актів №1, №2, №3, №4, №5, №6 приймання-передачі на зберігання продукції від 29.11.2017р., 18.01.2018р., 19.01.2018р., 22.01.2018р. та 23.01.2018р.; копії актів №1, №2, №3 приймання-передачі із зберігання продукції від 31.01.2018р.; копія претензії від 06.06.2018р.; копія графіку погашення заборгованості від 12.06.2018р. №0064; копію листа про розірвання договору від 18.06.2018р.; копію договору про розірвання договору поставки від 20.11.2017р. №ДГ-2011/17 від 18.06.2018р.; копії актів №4, №5, №6, №7 приймання-передачі із зберігання продукції від 19.06.2018р., від 21.06.2018р., від 22.06.2018р. та 25.06.2018р.; копії накладних на повернення товару від 19.06.2018р., 21.06.2018р., 22.06.2018р. та 25.06.2018р.; копії розрахунків коригування до податкових накладних та копій квитанцій №1 про їх реєстрацію в ЄРПН (а.с.17-35 том 2).

Між тим, позивачем ні до перевірки, ні у ході судового розгляду даної справи не було надано жодних документів, які б свідчили про здійснення позивачем оплати за придбані будівельні матеріали, проведеної на користь ТОВ «БЕНЕФІСПРАЙД» та ТОВ «РОДВЕЙ» як за договорами поставки, так я за договорами зберігання, тобто фактичного руху активів позивача та власного капіталу, з урахуванням строків оплати, встановлених умовами договорів поставки та зберігання, у період з листопада 2017р. по червень 2018р. за наведеними вище господарськими операціями, не відбулося, таких доказів суду не надано.

Також у ході судового розгляду справи позивачем на підтвердження реальності господарських операцій за вказаними договорами не було надано жодних доказів транспортування товару (з урахуванням того, що за умовами договору передбачено самовивіз зі складу постачальника) із міста Одеси, до с. Майське, Синельниківського району Дніпропетровської області.

Представник позивача у судовому засіданні не зміг пояснити, яку посаду на підприємстві займає ОСОБА_6, яка підписувала акти приймання-передачі та чи знаходилась вона у відрядженні у вказаний період у місті Одеса з урахуванням того, що як пояснив представник позивача будівельні матеріали навіть не транспортувалися з м. Одеси, так як залишилися на зберіганні у вищевказаних контрагентів.

Позивачем не було надано ні рахунків на оплату по зберіганню товару, ні актів наданих послуг за зберігання будівельних матеріалів у період з листопада 2017р. по травень 2018р. із підписами учасників господарської операції з урахуванням того, що складання рахунків та актів наданих послуг передбачено умовами п.4.3 договорів зберігання (а.с.185-186 том 1, а.с. 14-16 том 2).

При цьому, слід зазначити, що надані позивачем в якості доказів прийомні акти, які не підписані жодною із учасників господарської операції, у тому числі і посадовими особами позивача, а тому не підписані документи бухгалтерського обліку не можуть бути належними і достатніми доказами реальності господарських операцій позивача, виходячи з вимог ст.73-76 Кодексу адміністративного судочинства України.

Є безпідставними і доводи представника позивача, що доказом руху активів є балансові довідки про оприбуткування будівельних матеріалів, оскільки вказані довідки лише підтверджують факт оприбуткування товару та не містять інформації про фактичний рух активів чи власного капіталу позивача, не містять і відомостей про те, що позивачем сплачено у складі вартості придбаного товару суми податку на додану вартість, а отже, вказані довідки не є належними доказами фактичного руху активів позивача за спірними господарськими операціями.

За таких обставин, враховуючи, що фактичний рух активів позивача чи власного капіталу за вказаними вище договорами поставки та зберігання позивачем не підтверджений жодними доказами, суд приходить до висновку, що реальність господарських операцій судом не встановлена, а позивачем не доведена належними, достатніми та допустимими доказами у відповідності до вимог ст.ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, відмовляючи позивачеві у задоволенні позовних вимог в частині визначення йому податкового зобов'язання з податку на додану вартість за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням у сумі 2388170 грн. та штрафу у сумі 597042,50 грн. за проведення нереальних господарських операцій із ТОВ «БЕНЕФІСПРАЙД» та ТОВ «РОДВЕЙ», судом також враховується і те, що наявність у позивача первинних бухгалтерських документів, правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, без доведеності реальності вчинення таких господарських операцій, позбавляють такі первинні документи юридичної значимості та є недостатніми, за умови якщо фактичний рух коштів не забезпечений зв'язком з господарською діяльністю цих операцій.

Відповідна правова позиція узгоджується із позицією Верховного Суду від 25.06.2018р. у справі №826/20685/14, яка підлягає застосуванню адміністративним судом за правилами, встановленими ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.175-176 том 3).

В той же час, не можуть бути покладені в основу судового рішення у даній справі правові висновки Верховного Суду, які наведені у ряді судових рішень, які були долучені представником позивача до матеріалів справи в якості судового практики та досліджені судом у ході судового розгляду справи, з огляду на те, що із їх змісту видно, що у всіх випадках реальність господарських операцій суб'єктами господарювання була підтверджена фактичним рухом активів суб'єктів господарювання, повернення товарів після проведення виїзної перевірки в описаних правовідносинах сторін не відбувалося, тоді як у даному спорі, судом встановлені інші обставини, зокрема, позивачем не здійснювалося оплати ні за придбаний товар (будівельні матеріали), ні за послуги зберігання упродовж з листопада 2017р. по червень 2018р., що свідчить про відсутність фактичного руху активів позивача, а тому наведені у висновках Верховного Суду обставини не є подібними до відносин у даній справі, що виключає можливість та обов'язковість застосування наведених висновків у цій справі згідно до приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також слід зазначити, що не можуть бути доказами реальності господарських операцій позивача надані оригінали договорів оренди майна, укладених між ТОВ «Агропромснаб» та ТОВ «БЕНЕФІСПРАЙД», оренди персоналу між ТОВ «Агропромснаб ЛТД» та ТОВ «РОДВЕЙ», договору суборенди об'єктів нерухомості від 13.06.2017р., оскільки, як уже зазначалося вище, саме підписання договору є лише наміром сторін до вчинення дій по їх виконанню та саме підписання договору не може свідчити про реальність господарських операцій проведених сторонами договору, окрім того, позивач не є учасником наведених договорів та вказані оригінали договорів не спростовують факту відсутності фактичного руху активів позивача за спірними господарськими операціями, а тому вони не є належними доказами реальності господарських операцій позивача із його контрагентами - ТОВ «БЕНЕФІСПРАЙД» та ТОВ «РОДВЕЙ» за договорами поставки та зберігання у листопаді 2017р. та січні 2018р.

Судом відхиляються і надані позивачем в якості доказів копії претензій контрагентів позивача про оплату від 04.06.2018р., від 06.06.2018р., копії договорів про розірвання договорів поставки, оформлених 18.06.2018р., копії розрахунків коригування до податкових накладних, копії накладних, що стосуються повернення будівельних матеріалів своїм контрагентам та коригування показників податкової звітності з ПДВ у відповідності до вимог ст.192 ПК України, оскільки наведені документи, не були предметом дослідження при спірній виїзній перевірці, а були складені уже після проведення такої перевірки (акт перевірки від 07.06.2018р.) у період з 18.06.2018р. по 25.06.2018р. та вчинені позивачем дії після проведення перевірки по складанню наведених документів не можуть свідчити про реальність господарських операцій, виходячи з аналізу вищенаведених вимог податкового законодавства та вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Не можуть бути окремими підставами для визнання протиправним та скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення у частині визначення позивачеві податкового зобов'язання з ПДВ у сумі 2388170 грн., штрафу у сумі 597042,50 грн. твердження представника позивача про те, що наказ на проведення виїзної перевірки був вручений не уповноваженій особі, оскільки вказані доводи жодними доказами не підтверджені, позивачем не спростовано того факту, що ОСОБА_5, яка отримала наказ на перевірку, не займала посади головного бухгалтера на підприємстві позивача, а, навпаки, представник позивача у судовому засіданні підтвердив, що вказана особа є головним бухгалтером підприємства, керівництвом підприємства було здійснено допуск посадових осіб відповідача до проведення виїзної перевірки, а тому із наведених обставин можна дійти висновку, що на момент проведення виїзної перевірки позивача головний бухгалтер ПАТ «Агро-Союз» ОСОБА_5 була посадовою особою позивача, а, відповідно, вона була наділена повноваженнями щодо отримання наказу на перевірку.

Окрім того, доказів того, що наказ на перевірку від 21.05.2018р. №2832-п був оспорений позивачем у встановленому законодавством порядку та визнаний протиправним і скасований суду не надано.

Також судом враховується і те, що позивачем було здійснено фактичний допуск посадових осіб відповідача до перевірки, що саме по собі свідчить про дотримання відповідачем процедури вручення наказу на перевірку та направлення на перевірку, бо, у іншому випадку, позивач наділений правом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки за приписами ст.81 ПК України, проте таким правом позивач не скористався, таких доказів суду не надано.

Є безпідставними і не обґрнутованими і доводи позивача щодо не надіслання на його адресу документу із назвою «запит» відповідно до вимог п.9,10,11 Порядку №1245, а надісланий лист не відповідає вимогам п.73.3 ст.73 ПК України, оскільки наведені норми не встановлюють відповідної форми складання такого документу із назвою «запит», а тому надісланий на адресу позивача лист від 23.03.2018р. є формою відповідного запиту, обов'язок по виконанню якого покладається на платника податку у відповідності до вимог податкового законодавства та, як встановлено судом, вважаючи такий запит оформленим з порушенням закону, позивач зобов'язаний був відмовити у наданні відповіді на такий запит, проте, позивач навпаки, надав відповідь на нього 19.04.2018р., а тому вказані дії позивача по наданню відповіді на нього та надання контролюючому органу витребуваних документів на вказаний запит, свідчать про те, що запит контролюючого органу від 23.03.2018р. на адресу позивача був оформлений із дотриманням вимог п.73.3 ст.73 ПК України та п.9,10,11 Порядку №1245.

Приймаючи до уваги викладене та враховуючи те, що позивачем не доведено реальності господарських операцій із його контрагентами - ТОВ «БЕНЕФІСПРАЙД» та ТОВ «РОДВЕЙ» у листопаді 2017р. та у січні 2018р., у адміністративного суду відсутні будь-які обґрунтовані правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про визнання протиправним та скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення від 25.06.2018р. в частині визначення позивачеві податкового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 2388170 грн. та штрафної санкції у сумі 597042,50 грн., у зв'язку з чим у наведеній частині позову слід позивачеві відмовити.

У відповідності до вимог ст.ст. 6, 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин підлягають стягненню з бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача, понесені ним по сплаті судового збору у розмірі 8955 грн. 63 коп. (за платіжними дорученнями №15617 від 07.09.2018р., №15607 від 07.09.2018р.), виходячи із суми задоволеної позовної вимоги 597042,50 грн. (597042,50 /100х1,5), тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам за нормами ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139,193, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Агро-Союз» до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 25.06.2018р. - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області № від 25.06.2018р. в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість щодо нарахування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 597042,50 грн. (п'ятсот дев'яносто сім тисяч сорок дві грн. 50 коп.).

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17А, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Агро-Союз» - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 8955 грн. 63 коп. ( вісім тисяч дев'ятсот п'ятдесят п'ять грн. 63 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення ( у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено - 13.12.2018р.

Суддя С.О. Конєва