Справа № 826/895/16
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/895/16 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Антоненко К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2016 року

у справі №826/895/16 (розглянутої у письмовому провадженні)

за позовом Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

до відповідача Державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у місті Києві Аврамченко Сніжани Сергіївни

та Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві

третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Касан»

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року Дочірнє підприємство "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" звернулося до суду з позовом до Державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у місті Києві Аврамченко Сніжани Сергіївни, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Касан", в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Аврамченко Сніжани Сергіївни про державну реєстрацію прав №25282233 від 15.10.2015 про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення літ. «Е», яке знаходиться за адресою: м. Київ, Харківське шосе, 46;

- зобов'язати Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення літ. «Е», яке знаходиться за адресою: м. Київ, Харківське шосе, 46.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15 жовтня 2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві прийнято рішення (індексний номер 25282233) про державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю "Касан" права власності на нежитлове приміщення літ. «Е», за адресою: м. Київ, Харківське шосе 46. На підставі даного рішення державним реєстратором було винесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та видано ТОВ «Касан» свідоцтво про право власності №45649244 від 15.10.2015 року та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №45649459 від 15.10.2015 року. Однак, Дочірнє підприємство "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" зазначає, що оскаржуване рішення прийнято за відсутності підстав визначених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", так як земельна ділянка за адресою: м. Київ, Харківське шосе,46 належить на праві постійного користування позивачу, а тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2016 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2016 року, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2016 скасовано, а справу направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

За наслідками нового розгляду справи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 9 листопада 2016 року у задоволенні позову Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" відмовлено повністю.

Разом з тим, не погоджуючись з ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Касан» оскаржило її у касаційному порядку.

Ухвалою Верховного суду від 05 червня 2018 року справу №826/895/16 за позовом Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» до державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у м. Києві Аврамченко Сніжани Сергіївни, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Касан», про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 17 жовтня 2018 року касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Касан» на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року закрила.

Закриваючи касаційне провадження Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що відсутні підстави для розгляду касаційної скарги ТОВ «Касан» на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року, оскільки така не перешкоджає подальшому провадженню у справі, отже, не може бути предметом касаційного перегляду. Зауважила, що разом з цим, при виконанні ухвали Київського апеляційного адміністративного суду про направлення справи на продовження розгляду, суду першої інстанції слід урахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду стосовно визначення предметної юрисдикції спорів щодо скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Відповідно до положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції Дочірнє підприємство "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" подало апеляційну скаргу на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2016, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилався на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про правомірність дій державного реєстратора під час здійснення реєстрації прав на нерухоме майно не дослідивши всі докази, що встановлюють обставини справи.

Відзив (заперечення) на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

В судовому засіданні представник відповідача вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Позивач та треті особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з наступних підстав.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково

Відповідно до ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що спір виник із публічно-правових відносин та відповідно до статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України належить до юрисдикції адміністративних судів і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 15 жовтня 2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Авраменко Сніжаною Сергіївною прийнято рішення № 25282233 про державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Касан» права власності на нежитлове приміщення літ. «Е», за адресою: м. Київ, Харківське шосе,46.

Разом з тим, на підставі вищезазначеного рішення, державним реєстратором було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видано свідоцтво про право власності №456492244 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №45649459 від 15.10.2015.

Не погоджуючись з правомірністю зазначених рішень, позивач посилається на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Касан» подало органу реєстрації документи не в повному обсязі та неналежно оформлені, адже земельна ділянка, що знаходиться за адресою м. Київ, Харківське шосе, 46, належить на праві постійного користування Дочірньому підприємству «Київське обласне дорожнє управління» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», що підтверджується відповідним витягом з Державного земельного кадастру України, рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 31.03.1953 №537 та наказом Міністрерства транспорту України від 02.08.1993 №228.

Таким чином, позивач наголошує, що ТОВ «Касан» не могло надати відповідачам документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку за адресою м. Київ, Харківське шосе, 46.

Вважаючи протиправним рішення відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини стосуються реалізації права користування земельною ділянкою позивачем.

В своїй позовній заяві позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Аврамченко Сніжани Сергіївни про державну реєстрацію прав № 25282233 від 15.10.2015 про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення літ. «Е», яке знаходиться за адресою м. Київ, Харківське шосе, 46 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Касан", та зобов'язання Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві внести, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення літ. «Е», яке знаходиться за адресою м. Київ, Харківське шосе, 46.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що в даному випадку існує спір про право, а в своїй позовній заяві позивач зауважив, що порушуються його права на користування земельною ділянкою, оскільки після реєстрації за ТОВ «Касан» права власності на нежитлове приміщення, що було самовільно збудоване на земельній ділянці позивача, позивач фактично позбавлений можливості реалізації свого права користування зеленою ділянкою та не може вчиняти будь-які правочини предметом яких буде зазначена земельна ділянка.

Частинами першою та другою статті 55 Конституції України передбачено, що рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду.

У п. 3 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України міститься визначення адміністративний суд, згідно з яким це суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

Отже, належним та компетентним судом у розумінні процесуального закону є суд, який розглядає та вирішує справу за позовною заявою, поданою із дотриманням правил територіальної, інстанційної та предметної підсудності.

Суд першої інстанції розглядаючи справу виходив з того, що спір виник із публічно-правових відносин та відповідно до статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України належить до юрисдикції адміністративних судів і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб'єктами стосовно їх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єкта (суб'єктів), а останній (останні) відповідно зобов'язаний виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17.

Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно (право власності на нежитлові приміщення), не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняте відповідачем оскаржуване рішення про державну реєстрацію стосувалось реєстрації прав іншої особи, а не позивача.

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Визнання протиправним і скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за третьою особою є захистом прав позивача на нежитлові приміщення від їх порушення іншою особою, за якою в подальшому зареєстровано таке право.

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував того, що цей спір є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер, а саме є спором позивача та ТОВ «Касан» щодо права користування земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права власності має розглядатися як спір, що пов'язаний з порушенням цивільних прав позивача на нежитлові приміщення іншою особою, за якою в подальшому зареєстровано таке право.

Крім того колегія суддів вважає, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис.

Отже, спір у цій справі не є публічно-правовим. Оскарження рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення безпосередньо пов'язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо спірного майна з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею права власності на таке майно. Такий спір має приватноправовий характер. Залежно від суб'єктного складу сторін спору і тих осіб, на чиї інтереси впливає таке рішення, він має вирішуватися за правилами господарського або цивільного судочинства.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень; далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 28 серпня 2018 року у справі №820/8219/15 (провадження №11-582апп18) та від 11 вересня 2018 року у справі №817/2398/15 (провадження №11-354апп18), і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від такого висновку.

Більш того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 вересня 2018 року у справі №823/2042/16 вказала, що такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.

Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов'язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб'єктного складу сторін спору.

Згідно нормами п. 5 ч. 2 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених ст. 19 КАС України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи викладені положення Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з закриттям провадження по справі.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 319, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2016 року - скасувати.

Провадження по справі за позовом Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» до Державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у місті Києві Аврамченко Сніжани Сергіївни, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Касан» про визнання протиправним та скасування рішення - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 25 січня 2019 року.