Справа № 140/2180/18
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2019-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2019 року ЛуцькСправа № 140/2180/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Валюха В.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області про визнання протиправними рішення в частині та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області (далі - Підгайцівська сільська рада) визнання протиправними рішення в частині та зобовязання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.04.2018 позивач звернулася до Підгайцівської сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,067 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності на території Підгайцівської сільської ради. При цьому, у заяві позивач зазначила, що вказаною земельною ділянкою користується близько 28 останніх років, та ствердила, що право на безоплатну приватизацію землі з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території України не використовувала. До заяви було також надано графічний матеріал, на якому маркером зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Рішенням Підгайцівської сільської ради від 04.05.2018 № 31/6 «Про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,067 га для ведення садівництва у звязку з тим, що земельні ділянки знаходяться в охоронній зоні ЛЕП-220 кВ і самостійно зайняті жителями міста Луцька без будь-яких дозвільних документів.

Позивач не погоджується із вказаним рішенням, оскільки відповідач відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, не передбачених законом. Крім того, позивач звертає увагу, що у відповідній заяві вказувала цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства», тоді як у рішенні вказане інше цільове призначення - «для садівництва». Позивач також зазначає, що є членом садівничого товариства «Струмівка», користується спірною земельною ділянкою з 1993 року, заборгованості по сплаті земельного податку немає.

Позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення Підгайцівської сільської ради від 04.05.2018 № 31/6 «Про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,067 га для ведення садівництва та зобовязати відповідача повторно розглянути на засіданні чергової сесії сільської ради заяву позивача від 12.04.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,067 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності на території Підгайцівської сільської ради, з урахуванням правової оцінки даного питання, викладеної у мотивувальній частині рішення суду.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 28.11.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за цим позовом, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін суддею одноособово (а. с. 1).

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, надіславши на адресу суду лише клопотання від 19.12.2018 № 983 про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а. с. 37), у задоволенні якого ухвалою суду від 20.12.2018 було відмовлено (а. с. 38).

Згідно із частиною шостою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відтак, оскільки відповідач у встановлений судом строк відзиву не подав, тому справу вирішено за наявними матеріалами.

Крім того, 11.01.2019 на адресу суду надійшло клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи доказів, які підтверджують суму витрат на правову допомогу разом із доказом надіслання цього клопотання з додатками відповідачу (а. с. 43-49).

Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 12.04.2018 позивач ОСОБА_1 звернулася до Підгайцівської сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,067 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності на території Підгайцівської сільської ради. При цьому, у заяві позивач зазначила, що вказаною земельною ділянкою користується близько 28 останніх років, та ствердила, що право на безоплатну приватизацію землі з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території України не використовувала (а. с. 14). До заяви були надані копії паспорта та картки фізичної особи - платника податків (а. с. 12-13), а також графічний матеріал, на якому маркером зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Рішенням Підгайцівської сільської ради від 04.05.2018 № 31/6 «Про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства», за результатами розгляду заяв громадян про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та садівництва, відмовлено жительці м. Луцька ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,067 га для ведення садівництва у звязку з тим, що земельні ділянки знаходяться в охоронній зоні ЛЕП-220 кВ і самостійно зайняті жителями міста Луцька без будь-яких дозвільних документів. Крім того, у рішенні зазначено, що згідно з чинним законодавством сільська рада має повноваження самостійно розпоряджатися своїми землями, а тому дані ділянки після розподілу передбачено передати у власність учасникам бойових дій АТО (а. с. 15).

З матеріалів справи також убачається, що позивач ОСОБА_1 є членом садівничого товариства «Струмівка», користується земельною ділянкою під ЛЕП-220 з 1993 року, заборгованості по сплаті земельного податку немає, що підтверджується довідкою від 23.04.2018 № 38, актом обстеження від 05.04.2018 № 2 із змінами (а. с. 16-18). При цьому, вказана земельна ділянка відноситься до земель Підгайцівської сільської ради сільськогосподарського призначення, що підтверджується листом Підгайцівської сільської ради від 10.07.2018 № 485 (а. с. 22).

При вирішенні даного спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Як передбачено частинами першою, другої статті 50 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 № 858-IV (з наступними змінами та доповненнями), проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно із частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_2 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_2 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За приписами частин сьомої - одинадцятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна ОСОБА_2 Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє ОСОБА_2 Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Отже, у порядку статей 116, 118, 122 ЗК України сільськими радами громадянам України передаються у власність ті земельні ділянки, які перебувають саме у комунальній власності. При цьому, у відповідному клопотанні громадянин, зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності, повинен зазначити, зокрема, цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри, додавши до клопотання графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

На думку суду, подана 12.04.2018 заява позивача із додатками відповідає вимогам, встановленим частиною шостою статті 118 ЗК України, відтак вона підлягала розгляду відповідачем. При цьому, виходячи із приписів частини сьомої статті 118 ЗК України, підставою відмови у наданні такого дозволу могла бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як вбачається із оскаржуваного рішення сільської ради від 04.05.2018 № 31/6, позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з тих підстав, що земельна ділянка знаходиться в охоронній зоні під ЛЕП-220 кВ.

Відповідно до пункту «б» частини першої, частини другої статті 112 ЗК України (розміщена у главі 18 «Обмеження прав на землю» ЗК України) охоронні зони створюються: уздовж ліній зв'язку, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об'єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об'єкти. Правовий режим земель охоронних зон визначається законодавством України.

Згідно із частиною другою статті 22 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних обєктів» від 09.07.2010 № 2480-VI (з наступними змінами та доповненнями) охоронні зони уздовж повітряних ліній електропередачі встановлюються у вигляді земельної ділянки і повітряного простору, обмежених вертикальними площинами, що віддалені по обидва боки ліній від крайніх проводів за умови невідхиленого їх положення на певній відстані залежно від напруги ліній електропередачі.

Пунктом 1 Правил охорони електричних мереж, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.1997 № 209 (з наступними змінами та доповненнями, далі - Правила № 209), передбачено, що Правила охорони електричних мереж (далі - Правила) запроваджуються з метою забезпечення збереження електричних мереж, створення належних умов їх експлуатації та запобігання нещасним випадкам від впливу електричного струму і використовуються у разі проектування, будівництва та експлуатації електричних мереж, а також під час виконання робіт або провадження іншої діяльності поблизу електричних мереж. Електричними мережами, які підлягають охороні згідно з Правилами, вважаються трансформаторні підстанції, розподільні пункти і пристрої, струмопроводи, повітряні лінії електропередачі, підземні і підводні кабельні лінії електропередачі та споруди, які до них належать.

Як передбачено пунктом 2 Правил № 209, для створення нормальних умов експлуатації електричних мереж, забезпечення їх збереження та дотримання вимог техніки безпеки здійснюються такі заходи: відводяться земельні ділянки; встановлюються охоронні зони; визначаються мінімально допустимі відстані; прокладаються просіки у лісових, садових, паркових та інших багаторічних насадженнях.

Відповідно до пункту 5 Правил № 209 охоронні зони електричних мереж встановлюються: уздовж повітряних ліній електропередачі - у вигляді земельної ділянки і повітряного простору, обмежених вертикальними площинами, що віддалені по обидві сторони лінії від крайніх проводів за умови невідхиленого їх положення на відстань: 25 метрів - для повітряних ліній напругою 150, 220 кВ.

Згідно із пунктом 8 Порядку № 209 забороняється в охоронних зонах повітряних і кабельних ліній, трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів і пристроїв виконувати будь-які дії, що можуть порушити нормальну роботу електричних мереж, спричинити їх пошкодження або нещасні випадки, а саме: перебувати стороннім особам на території і в приміщеннях трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів і пристроїв, відчиняти двері і люки цих споруд, здійснювати самовільне переключення електричних апаратів та підмикання до електричних мереж; будувати житлові, громадські та дачні будинки; влаштовувати будь-які звалища; складати добрива, корми, торф, солому, дрова, інші матеріали; розпалювати вогнища; розташовувати автозаправні станції або інші сховища пальномастильних матеріалів; накидати на струмопровідні частини об'єктів електричних мереж і наближати до них сторонні предмети, підніматися на опори повітряних ліній електропередачі, електрообладнання трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів і пристроїв, демонтувати їх елементи; саджати дерева та інші багаторічні насадження, крім випадків створення плантацій новорічних ялинок; влаштовувати спортивні майданчики для ігор, стадіони, ринки, зупинки громадського транспорту, проводити будь-які заходи, пов'язані з великим скупченням людей, не зайнятих виконанням дозволених у встановленому порядку робіт; запускати спортивні моделі літальних апаратів, повітряних зміїв; здійснювати зупинки усіх видів транспорту (крім залізничного) в охоронних зонах повітряних ліній електропередачі напругою 330 кВ і вище; виконувати роботи із застосуванням ударних механізмів, скидати вантажі масою понад 5 тон, скидати і зливати їдкі і ті, що спричиняють корозію, речовини, пально-мастильні матеріали (в охоронних зонах підземних кабельних ліній електропередачі); кидати якорі, проходити із закинутими якорями, ланцюгами, лотами, волокушами і тралами (в охоронних зонах підводних кабельних ліній електропередачі).

Системний аналіз вказаних нормативно-правових актів дає підстави дійти висновку, що чинне законодавство не забороняє передавати у власність чи користування земельні ділянки, що знаходяться в охоронній зоні повітряних ліній електропередачі, проте встановлює істотні обмеження щодо використання таких земельних ділянок.

Отже, відмова позивачу оскаржуваним рішенням у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав її знаходження в охоронній зоні ЛЕП-220кВ не ґрунтується на зазначених вище нормативно-правових актах.

Суд також не погоджується з такими мотивами прийняття оскаржуваного рішення, як самовільне зайняття земельної ділянки та її можливу передачу учасникам бойових дій АТО, оскільки чинне законодавство не забороняє передавати у власність чи користування земельну ділянку особі, яка використовує її без дозвільних чи правовстановлюючих документів, а відповідач не надав суду рішення про надання (резервування) учасникам бойових дій спірної земельної ділянки, прийнятого у часі раніше звернення позивача із заявою від 12.04.2018 (в оскаржуваному рішенні також відсутнє покликання на будь-яке рішення щодо резервування спірної земельної ділянки за учасниками бойових дій).

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення від 04.05.2018 № 31/6 в частині відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою суперечить вимогам частини сьомої статті 118 ЗК України, тобто відповідач відмовив у наданні зазначеного дозволу з підстав, які не передбачені законодавством. Відтак, з наведених вище мотивів, виходячи з наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, погоджуючись із обраним позивачем способом судового захисту, суд вважає, що взаємоповязані позовні вимоги належить задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути витрати на сплату судового збору в сумі 704,80 грн., сплаченого квитанцією від 23.11.2018 № 0.0.2.1 (а. с. 2, 33).

Крім того, відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За приписами частин пятої - сьомої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як убачається із матеріалів справи, позивач понесла витрати, повязані з правничою допомогою, в сумі 2800,00 грн., подавши на їх підтвердження: договір про надання правової допомоги від 25.02.2018 № 12/02-18, укладеного з адвокатами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ордер серії ВЛ № НОМЕР_1 від 25.02.2018, розрахунок суми гонорару та квитанцію до прибуткового касового ордера від 25.02.2018 № 34 (а. с. 45-50).

Разом з тим, суд звертає увагу, що оскаржуване рішення було прийняте лише 04.05.2018, тоді як договір про надання правової допомоги було укладено до його прийняття - 25.02.2018, при цьому, у пункті 1.2 договору вказано, що юридична допомога надається у справі за позовом ОСОБА_1 до Підгайцівської сільської ради про визнання протиправною відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. В той же час, позовна заява подана до суду лише 02.11.2018, тобто, на момент укладення вказаного договору у провадженні суду справи не перебувало та спору не існувало, з огляду на дату прийняття оскаржуваного рішення. Вказані суперечності у поданих документах дають підстави суду взяти до уваги лише суму 1800,00 грн., сплачену за підготовку, складення та оформлення 01.11.2018 позовної заяви, яка зазначена у розрахунку суми гонорару (а. с. 49).

На думку суду, оскільки подані документи підтверджують понесені позивачем витрати на правничу допомогу адвоката в частині підготовки, складення та оформлення позовної заяви в сумі 1800,00 грн., розмір таких витрат є співмірним із складністю справи, виконаних адвокатом робіт, при цьому, відповідач не заявив клопотання про зменшення таких витрат, тому на користь позивача необхідно стягнути з відповідача також судові витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, в сумі 1800,00 грн.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області від 04 травня 2018 року № 31/6 «Про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,067 га для ведення садівництва.

Зобовязати Підгайцівську сільську раду Луцького району Волинської області повторно розглянути на засіданні чергової сесії ради заяву ОСОБА_1 від 12 квітня 2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,067 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності на території Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

Стягнути з Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області (45602, Волинська область, Луцький район, с. Підгайці, вул. Шкільна, 30, ідентифікаційний код 04332331) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (43026, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704 гривні 80 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1800 гривень 00 копійок, а всього стягнути судові витрати в сумі 2504 гривні 80 копійок (дві тисячі пятсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М.Валюх