Справа № 802/1606/17-а
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2019 року

Київ

справа №802/1606/17-а

адміністративне провадження №К/9901/28511/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Шарапи В.М.,

суддів: Бевзенка В.М., Данилевич Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Всеукраїнської громадської організації "Комітет конституційно-правового контролю України" на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 24.10.2017 у складі судді Дмитришеної Р.М. та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.01.2018 у складі колегії суддів: Матохнюка Д.Б. (головуючого), Сапальової Т.В., Боровицького О.А. у справі за позовом Всеукраїнської громадської організації "Комітет конституційно-правового контролю України" до ректора приватного вищого навчального закладу "Вінницький інститут конструювання одягу та підприємництва" Мізраха Аркадія Ананійовича про визнання дій протиправними,-

УСТАНОВИВ:

Всеукраїнська громадська організація "Комітет конституційно-правового контролю України" звернулась до суду з адміністративним позовом до ректора приватного вищого навчального закладу "Вінницький інститут конструювання одягу та підприємництва" Мізраха Аркадія Ананійовича, в якому просить:

- визнати протиправними дії ректора ПВНЗ "Вінницький інститут конструювання одягу та підприємництва" А.А. Мізрах, що полягають у відмові в задоволенні запиту на інформацію Всеукраїнської громадської організації "Комітет конституційно-правового контролю України" та у ненаданні запитаної інформації на запит на інформацію позивача;

- стягнути з відповідача компенсацію витрат на правову допомогу, які з вини відповідача поніс позивач, у зв'язку з підготовкою даної позовної заяви, відповідно до договору про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) від 05.05.2017 у розмірі 6000 грн.;

- стягнути з відповідача витрати, понесені позивачем на оплату судового збору за подання даної позовної заяви.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.01.2018, яку залишено без змін постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.01.2018, позов задоволено. Визнано протиправними дії ректора ПВНЗ "Вінницький інститут конструювання одягу та підприємництва" А.А. Мізрах, що полягають у відмові в задоволенні запиту на інформацію Всеукраїнської громадської організації "Комітет конституційно-правового контролю України" та у ненаданні запитаної інформації на запит на інформацію позивача. Стягнуто за рахунок асигнувань відповідача, понесені позивачем судові витрати в розмірі 1600 грн. У задоволенні стягнення з відповідача компенсації витрат на правову допомогу відмовлено.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, у квітні 2017 позивач направив відповідачу запит про надання публічної інформації у вигляді копій документів про вищий навчальний заклад, яка є предметом суспільного інтересу, у вигляді належним чином засвідчених копій статуту ВНЗ; свідоцтва про реєстрацію ВНЗ; ліцензії на провадження ВНЗ освітньої діяльності за відповідними спеціальностями та додатки до них; сертифіката про акредитацію освітньої програми ВНЗ; витяг ВНЗ із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; перелік структурних підрозділів та робочих органів ВНЗ із зазначенням їх адрес, телефонів, прізвищ керівників; правил прийому до ВНЗ у 2017 році; положення про приймальну комісію ВНЗ у 2017 році; наказу про затвердження складу приймальної комісії ВНЗ у 2017 році; перелік та вартість платних освітніх та інших послуг, які надаються ВНЗ та його структурними підрозділами; планів роботи ВНЗ у сферах наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності.

25.04.2017 позивач отримав лист-відповідь, у якому відповідач вказав, що ПВНЗ "Вінницький інститут конструювання одягу та підприємництва" не є розпорядником інформації в розумінні пункту 3 частини 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Також повідомив, що вся запитувана позивачем інформація є у вільному доступі та наявна на сайті інституту за посиланням http://vikop.org.ua.

Задовольняючи позов суди попередніх інстанцій виходили з того, що частиною 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», передбачені виключні підстави для відмови запитувачу в задоволенні його запиту на інформацію, які у спірних правовідносинах відсутні. Тому, дії відповідача щодо ненадання відповіді на запит на інформацію та ненадання запитуваної публічної інформації, є протиправними.

Відмовляючи в іншій частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача компенсації витрат на правову допомогу, суди зазначили, що позивач просить відшкодувати витрати, понесені ним у зв'язку із юридичною консультацією та складанням адміністративного позову, що не підпадає під процесуальні дії, визначені нормами КАС України. Відшкодування витрат на складання позовної заяви, аналізу запиту на інформацію, аналізу судової практики судів адміністративної юрисдикції, правового аналізу етапів судового розгляду, що надавались фахівцем у галузі права ОСОБА_5, не передбачено чинним законодавством, оскільки не є окремою процесуальною дію, не є роботою в судовому засіданні, ознайомленням з матеріалами справи, тому, компенсація таких витрат на правову допомогу стягненню не підлягає.

Позивач звернувся із касаційною скаргою, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення з відповідача компенсації витрат на правову допомогу та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Аргументи скаржника зводяться до того, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права - а саме статтю 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», відповідно до якої витрати на правову допомогу при вчиненні окремих процесуальних дій поза судовим засіданням також підлягають компенсації.

Відповідач правом подачі відзиву на касаційну скаргу не скористався.

Перевіривши доводи та вимоги касаційної скарги, а також правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до таких висновків.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною 2 статті 16 КАС України (у редакції, чинній на час звернення із заявою до суду) установлено, що для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз'яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу покладає на державу відповідні обов'язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов'язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Водночас, КАС України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017) не передбачав, що види правової допомоги, які підлягають компенсації, можуть встановлюватися або обмежуватися іншими законами.

За приписами частини 3 статті 90 КАС України законом установлюється граничний розмір компенсації таких витрат.

Зокрема, статтею 1 Закону «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 №4191-VI визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Колегія суддів наголошує, що зазначений закон визначає не види правової допомоги, а виключно граничний розмір їх компенсації.

Визначальним в адміністративному судочинстві за статтею 6 КАС України є принцип верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та встановлюють зміст і спрямованість діяльності держави, а тому, при вирішенні справ суди повинні в першу чергу застосовувати саме принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю досліджувати змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Колегія суддів зауважує, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Адміністративне судочинство спрямоване на зміцнення законності, правопорядку та попередження правопорушень, а також сприяє активному та ініціативному виявленню порушень прав, свобод та інтересів осіб з боку влади та поновлення цих прав чи запобігання їх порушенню, а тому суди адміністративної юрисдикції повинні захищати такі права фізичних і юридичних осіб (зокрема й право на відшкодування витрат на правову допомогу) усіма передбаченими й дозволеними законодавством України способами.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вказує на помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації витрат на правову допомогу у справі.

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Натомість судами попередніх інстанцій не було досліджено зібраних у справі доказів, які належить врахувати при ухваленні судового рішення у справі, зокрема - договір про надання юридичних послуг, правової допомоги; акт передачі-прийому наданих послуг, правої допомоги; платіжне доручення про переказ коштів за надання юридичних послуг.

За таких обставин, судами попередніх інстанцій не досліджено всі зібрані у справі докази, тобто допущено порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 353 КАС України (в редакції, чинній з 15.12.2017), підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною другою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням зазначеного, при встановленні наведених фактів судами першої та апеляційної інстанцій порушені норми процесуального права, які призвели до прийняття необґрунтованих судових рішень і не можуть бути перевірені та усунуті судом касаційної інстанції.

За таких обставин справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341-343, 353, 355-356, 359 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Всеукраїнської громадської організації "Комітет конституційно-правового контролю України" задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 24.10.2017 та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.01.2018 у справі за позовом Всеукраїнської громадської організації "Комітет конституційно-правового контролю України" до ректора приватного вищого навчального закладу "Вінницький інститут конструювання одягу та підприємництва" Мізраха Аркадія Ананійовича про визнання дій протиправними - скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

...........................

...........................

...........................

В.М. Шарапа

В.М. Бевзенко

Н.А. Данилевич ,

Судді Верховного Суду