Справа № 160/7851/18
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2019 року Справа № 160/7851/18
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач 1), Костянтинівсько-Дружнівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач 1), Костянтинівсько-Дружнівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України, в якому просить:
- визнати протиправними дії Костянтинівсько-Дружнівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо припинення пенсійних виплат громадянці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), з 01 жовтня 2017 року;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) за весь минулий час, тобто за період з 01 жовтня 2017 року по 01 травня 2018 року;
- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахувати та виплатити громадянці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) заборгованость по її пенсії за весь минулий час, а саме за період з 01 жовтня 2017 року по 01 травня 2018 року.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона належить до категорії внутрішньо переміщених осіб, як особа, що перемістилась з тимчасово окупованої території. Позивача було взято на облік як внутрішньо переміщену особу та видано довідку внутрішньо переміщеної особи з необмеженим строком дії. З 01 жовтня 2017 року відповідач 2 без повідомлення причин безпідставно припинив виплату пенсії позивачу. Не зважаючи на звернення із заявою про поновлення пенсійних виплат відповідач фактично поновив поточну виплату пенсії лише з 01 травня 2018 року, не виплативши пенсію за минулий час з 01 жовтня 2017 року по 01 травня 2018 року. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки вони порушують право на пенсійне забезпечення, через що вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Зауважила, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення. Відмова у нарахуванні і виплаті, припинення виплати пенсії можлива лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення лише з підстав визначених ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Посилання відповідача на відсутність внутрішньо переміщеної особи за місцем перебування не є відповідним рішенням у розумінні наведеної норми. Посилається на те, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначено пенсію. Зазначає про правові висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду щодо протиправності припинення пенсії переселенцям з огляду на відсутність за місцем проживання, також на рішення Верховного Суду по зразковій справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року відкрито провадження по вказаній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
17.12.2018 р. на адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не визнає адміністративний позов та вважає його таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно особистої заяви позивача від 19.03.2018 року пенсійну справу було знято з обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Костантинівці Констнтинівського району. За даними управління пенсія ОСОБА_1 виплачена по 30.09.2017 року. Згідно заяви від 25.09.2014 року електронну пенсійну справу позивача переведено та з 01.05.2018 року поставлено на облік в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області. Крім того зазначив, що нарахований борг за минулий період виплачується на умовах окремого порядку.
Костянтинівсько-Дружнівське об'єднане управління Пенсійного фонду України правом на подання відзиву на позовну заяву разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення не скористався.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення НОМЕР_2.
Відповідно до довідки від 24.11.2014 року НОМЕР_3 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичним місцем проживанням позивача було: АДРЕСА_1.
Відповідно до довідки від 19.03.2018 року НОМЕР_4 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичним місцем проживанням позивача є: АДРЕСА_2.
ОСОБА_1 на момент звернення до суду перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком.
З 01 жовтня 2017 року по 01 травня 2018 року відповідачем було припинено виплату пенсії ОСОБА_1.
Представник ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із адвокатським запитом від 05.09.2018 року, в якій просив повідомити причину, на підставі якої було припинено виплату пенсії та здійснити виплату заборгованості, що утворилась.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 13.09.2018 року №891/04-05 представника позивача було повідомлено, що Згідно особистої заяви позивача від 19.03.2018 року пенсійну справу було знято з обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Костантинівці Констнтинівського району. За даними управління пенсія ОСОБА_1 виплачена по 30.09.2017 року. Згідно заяви від 25.09.2014 року електронну пенсійну справу позивача переведено та з 01.05.2018 року поставлено на облік в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області. Доплата за березень-квітень 2018 ОСОБА_1 обліковується окремо та буде виплачуватися в окремому порядку.
Представник ОСОБА_1 звернувся до Костянтинівсько-Дружнівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України із адвокатським запитом від 05.09.2018 року, в якій просив повідомити причину, на підставі якої було припинено виплату пенсії та здійснити виплату заборгованості, що утворилась.
Вважаючи протиправними дії Костянтинівсько-Дружнівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо припинення виплати пенсії та бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не виплати пенсії, позивач звернулась до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, який набрав чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).
Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Отже, право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини.
Будь-які мотиви прийняття пенсійним органом рішення про припинення виплати позивачу пенсії, а також посилання на встановлену законом підставу для припинення виплати пенсії відповідачем не зазначено.
Також суд зазначає, що посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України Кабміну від 08.06.2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» є безпідставним, оскільки постанови Кабінету Міністрів України є підзаконними нормативно-правовими актами, у зв'язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, у цьому випадку - Законом №1058-IV.
У цьому випадку, наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, які припинені Пенсійним фондом без законних на те підстав.
Таким чином, припиняючи нарахування та виплату пенсії позивачу за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив його право на її отримання.
Вказана правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 03.05.2018 року у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі №805/402/18 (провадження №Пз/9901/20/18).
Відповідно до абз.2 ст.87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачами по справі, як суб'єктами владних повноважень, не виконано покладеного на них обов'язку щодо доказування правомірності своїх дій щодо припинення виплати пенсії за період з 01 жовтня 2017 року по 01 травня 2018 року включно.
За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Визнати протиправними дії Костянтинівсько-Дружнівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо припинення пенсійних виплат громадянці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), з 01 жовтня 2017 року;
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) за весь минулий час, тобто за період з 01 жовтня 2017 року по 01 травня 2018 року;
Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплатити громадянці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) заборгованость по її пенсії за весь минулий час, а саме за період з 01 жовтня 2017 року по 01 травня 2018 року.
Копію рішення суду направити сторонам.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 28.01.2019 р.

Суддя О.М. Неклеса