Справа № 360/76/19
Суддя: І.В. Тихонов
Дата ухвалення: 2019-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

28 січня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/76/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Тихонов І.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

03 січня 2019 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - відповідач), в якому позивач просить:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови позивачу щодо незарахування до стажу, що дає право на пенсію за віком та призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»;

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії при відповідачу від 03.12.2018 № 13 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов'язати відповідача зарахувати до стажу, що дає право на призначення пенсії за віком, період роботи слюсарем в колгоспі «Росія» з 20.01.1986 по 07.08.1989 і призначити позивачу з 25.11.2018 пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Підставою подання позовної заяви є незгода позивача з рішенням відповідача від 03.12.2018 № 13 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у зв'язку з відсутністю на день звернення необхідного стажу роботи.

Зазначена відмова мотивована тим, що відповідач не зарахував до стажу роботи період роботи на посаді слюсаря в колгоспі "Росія" з 20.01.1986 по 07.08.1989 з огляду на те, що в архівній довідці від 25.07.2018 № 02-31/Д-7 зазначено, що можливості надати наказ про звільнення позивача з роботи не має у зв'язку з відсутністю документів.

Ухвалою суду від 08 січня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с 1-2).

Відповідач адміністративний позов не визнав, про що подав відзив (а.с. 30-32) та уточнений відзив на позовну заяву (а.с. 65-67).

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що загальний стаж позивача на підставі наданих документів складає 24 роки 09 місяців 27 днів, оскільки при призначенні пенсії позивачу не зараховано до стажу роботи період роботи в колгоспі «Росія» з 20.01.1986 по 07.08.1989 з огляду на те, що в архівній довідці від 25.07.2018 № 02-31/Д-7 зазначено, що можливості надати наказ про звільнення позивача з роботи не має у зв'язку з відсутністю документів. Отже, підстав для призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не має. Відповідачем було прийнято рішення від 03.12.2018 № 13 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 28). Разом з тим, у заяві просив розглянути справу без його участі (а.с. 7).

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 29), причини неприбуття суду не повідомив.

Відповідно до частини дев'ятої статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 (а.с. 8, 8 зв.), звернувся 27.11.2018 із заявою про призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ( а.с. 38).

Рішенням комісії № 13 від 03.12.2018 було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком (а.с 10, 34), посилаючись на те, що відповідно наданих документів стаж ОСОБА_1 складає 24 роки, 09 місяців, 27 днів, що не достатньо для призначення пенсії за віком.

Так, відповідно до вищезазначеного рішення відповідача - Марківського об'єднаного управлінням Пенсійного фонду України Луганської області до загального стажу роботи не зараховано період роботи слюсарем в колгоспі «Росія» з 20.01.1986 по 07.08.1989 (3 роки 6 місяців 17 днів), так як в наданій архівній довідці № 02-31/Д-7 від 25.07.2018 року, архівній відділ адміністрації Глушківського району Курської області повідомив, що немає можливості надати наказ про звільнення з роботи у зв'язку з відсутністю документів. Також архівний відділ надав довідку по заробітній платі за період з січня 1986 року по липень 1989 року і зазначає, що в книгах обліку розрахунків по оплаті за 1986-1989рр. дата народження не вказана (а. с. 10).

За таких обставин, відповідачем зроблено висновок, що підстав для призначення позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - не має, у зв'язку із чим Управлянням прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1

Не погодившись із такою відмовою, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Проаналізувавши наведене, суд зазначає, що положення Конституції України, за якими, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України), а право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, є результатом виконання трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту.

При цьому основним документом про трудову діяльність працівника згідно ст. 48 КЗпП України та ст. 62 Закону України Про пенсійне забезпечення є трудова книжка. Аналогічне поняття закріплене і в порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 року за № 637, в п. 1 якого зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п.п. 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі по тексту - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 20 Порядку підтвердження трудового стажу у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємства, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи: розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

З матеріалів справи та наданих письмових доказів встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8) та на день звернення із заявою про призначення пенсії (27.11.2018) йому виповнилося 60 років.

На час звернення до Відповідача, згідно даних трудової книжки, копія якої міститься в матеріалах справи, позивач мав необхідний стаж роботи (а. с. 11-12).

Відповідно до пп.2 п. 2.1. ч. 2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.1 1.2005 від № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (надалі - Порядок № 637).

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про Працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до п. 1 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Судом встановлено, що підставою відмови в призначенні пенсії за віком є посилання відповідача на те, що періоди роботи позивача в колгоспі «Росія» з 20.01.1986 по 07.08.1989 не підтверджено, з тих підстав що в наданій архівній довідці № 02-131/Д-7 від 25.07.2018 року архівний відділ адміністрації Глушківського району Курської області повідомив про не можливість надання наказу про звільнення позивача - ОСОБА_1 з роботи у зв'язку з відсутністю документів.

Відповідно до записів в трудовій книжці від 25 червня 1976 року за № 12 зазначено, що позивач 20.01.1986 був прийнятий в колгосп «Росія» на посаду слюсаря з тваринництва. Запис на підставі пр №2 від 10.01.1986 (а. с. 12).

07 серпня 1989 року за № 13 зазначено, що позивач був звільнений на підставі ст.13 КЗПП РСФСР за власним бажанням. Запис на підставі пр № 9від 28.07.1989 (а. с.12).

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що з 20.01.1986 по 07.08.1989 позивач працював в колгосп «Росія» на посаду слюсаря з тваринництва, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці. Доказів на зворотнє відповідачем до суду не надано.

Оскільки запис трудової книжки містить вичерпну інформацію про періоди роботи, а саме: зазначено дату внесення запису і номер та дату наказу, на підставі якого було здійснено запис про прийняття Позивача на роботу в колгосп «Росія» на посаду слюсаря з тваринництва, на підставі чого було здійснено запис у трудовій книжці від 20.01.1986, суд приходить до висновку, що відмова у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 є протиправною.

Крім того, будь-якого іншого підтвердження трудового стажу чинне законодавство не вимагає.

Проте, відповідач пов'язує наявність трудового стажу позивача з наявністю наказу про звільнення з роботи, що є недопустимим і незаконним, адже єдиним документом, що підтверджує наявність трудового стажу, відповідно до ч. 1 ст. 48 КЗпП України та п. 1 Порядку № 637 як вже зазначалось - є трудова книжка.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи ґрунтуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Право па виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше у рішенні від 16 грудня 1974 року у справі «Міллер проти Австрії», де Суд встановив принцип, згідно з яким обов'язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні «Гайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

За таких обставин суд приходить до висновку, що невиплата пенсії позивачу, на яку він має право за віком, є порушенням права позивача на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 105 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», застраховані особи та члени їхніх сімей мають право на оскарження дій (бездіяльності) виконавчих органів Пенсійного фонду та їх посадових осіб відповідно до законодавства про звернення громадян, а також у судовому порядку. Оскарження виконавчих органів Пенсійного фонду здійснюється в разі, якщо страхувальником або посадовими особами виконавчих органів Пенсійного фонду порушено права і законні інтереси застрахованих осіб, створено перешкоди для здійснення прав і законних інтересів таких осіб внаслідок дій чи бездіяльності страхувальника, посадових осіб виконавчих органів Пенсійного фонду чи прийнятого виконавчими органами Пенсійного фонду рішення або покладено на застраховану особу чи пенсіонера обов'язки, які не передбачені цим Законом.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, а саме визнання дій відповідача неправомірними, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування;

індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Приймаючи до уваги, що дії відповідача щодо винесення рішення за результатами розгляду заяви про призначення пенсії підпадають під поняття «здійснення суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень», суд прийшов до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача буде скасування протиправного рішення та зобов'язання прийняти рішення з урахуванням обставин, встановлених у судовому рішенні, шляхом зарахуванням спірного періоду у кратному обрахуванні, без визнання дій відповідача протиправними.

Зважаючи на те, що рішення комісії Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області №13 від 03.12.2018, яким відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1, перешкоджає здійсненню права позивача на отримання пенсії, суд приходить до висновку, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення комісії Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області №13 від 03.12.2018 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 і зобов'язання відповідача зарахувати період роботи з 20.01.1986 по 07.08.1989 до загального стажу роботи, а також призначити пенсію за віком ОСОБА_1

Пунктом 1 частини першою ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Позивач досягнув пенсійного віку 25.11.2018, таким чином пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, а саме з 26.11.2018.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно з'ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінюючи наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні на предмет належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, як того вимагає процесуальне законодавство, проаналізувавши норми матеріального права, які належить застосувати до спірних правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково.

Суд дійшов висновку, що вимоги про визнання протиправним та скасування рішення комісії при відповідачу від 03.12.2018 № 13 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а також зобов'язання відповідача зарахувати до стажу, що дає право на призначення пенсії за віком, період роботи слюсарем в колгоспі "Росія" з 20.01.1986 по 07.08.1989 і призначити позивачу з 26.11.2018 пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" підлягають задоволенню. У задоволенні вимоги про визнання неправомірними дії відповідача щодо відмови позивачу щодо незарахування до стажу, що дає право на пенсію за віком та призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем заявлено три вимоги немайнового характеру.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону № 3674-VI у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Системний аналіз частини першої статті 5 та частини другої статті 245 КАС України дає підстави для висновку, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов'язати прийняти рішення, вчинити дії або утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дії чи бездіяльності є однією вимогою (аналогічну правову позицію щодо сплати судового збору висловлено у постанові Верховного Суду України від 14 березня 2017 року у справі № П/800/559/16 за позовом ОСОБА_5 до Вищої ради юстиції, Верховної Ради України про визнання незаконним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 65680258).

Тому, суд розцінив заявлені позовні вимоги як похідні одна від одної.

Оскільки позовні вимоги фактично підлягають задоволенню повністю, на користь позивача необхідно стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань сплачений позивачем судовий збір на суму 704,80 грн.

Керуючись статтями 14, 139, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1; АДРЕСА_1) до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (; 92400, Луганська область, смт. Марківка, вулиця Центральна, будинок 20) про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області №13 від 03.12.2018 про відмову ОСОБА_1, в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язати Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (; 92400, Луганська область, смт. Марківка, вулиця Центральна, будинок 20) зарахувати до стажу, що дає право на призначення пенсії за віком, період роботи слюсарем в колгоспі «Росія» з 20.01.1986 по 07.08.1989 та призначити пенсію ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2) з 26.11.2018 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У задоволенні позовної вимоги про визнання неправомірними дії Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо відмови ОСОБА_1 щодо незарахування до стажу, що дає право на пенсію за віком та призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" відмовити.

Стягнути з Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, (; 92400, Луганська область, Марківський район, смт. Марківка, вулиця Центральна, будинок 20) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2) сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Тихонов