Справа № 420/6003/18
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2019-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6003/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Малиновського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

19 листопада 2018 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1, в якій позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Малиновського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про відмову ОСОБА_1 у виплаті пенсії за період травень червень, жовтень листопад 2018 року в сумі 12128,8 грн., яке оформлене листом від 05.11.2018 року №2510/К-11; зобовязати Малиновське обєднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (ідентифікаційний код 41249156) виплатити пенсію за період травень червень, жовтень листопад 2018 року в сумі 12128,8 грн. ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України та знаходиться на обліку у Малиновському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в м.Одесі як внутрішньо переміщена особа. Як зазначає позивач, за період травень-червень 2018 року та жовтень листопад 2018 року відповідачем відмовлено їй у виплаті пенсії на суму 12128,8 грн., що на її думку є протиправним з огляду на те, що вона знаходиться на підконтрольній території України і нікуди не виїзжала. На думку позивача, оскільки її довідку від 13.01.2017 року №1763 про взяття на облік ВПО Управлінням соціального захисту населення не скасовано, у відповідача відсутні правові підстави для припинення виплати їй пенсії. Позивач зазначила, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у звязку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обовязку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Затверджений постановою КМУ № 365 від 08.06.2016 Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат, як підзаконний нормативно-правовий акт, не може підміняти собою закони, яким врегульовані відповідні правовідносини, або суперечити їм. З огляду на зазначене, позивач вважає що зупинення виплати пенсії у відповідні періоди відповідачем здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV та з порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки є втручанням у право власності позивачки.

Ухвалою суду від 26.11.2018 року відкрито провадження у даній справі, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до положень ст. 263 КАС України.

10 грудня 2018 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№38408/18), в якому заперечуючи проти задоволення адміністративного позову ОСОБА_1, представник зазначив наступне.

14 травня 2018 року позивач звернулась до обєднаного управління із заявою, про поновлення виплати пенсії. У зв'язку з цим до управління соціального захисту населення Малиновського району надіслано запит № 11214/02 від 30.05.2018 року щодо отримання інформації для здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування. На звернення Позивача було надіслано листа № 2037/К2 від 28.08.2018 року, та лист 1936/K3 від 14.08.2018 року, про те, що до органів Пенсійного фонду України надійшла інформація від Держприкордонслужби, та інших органів виконавчої влади місцевого самоврядування про відсутність за адресою, що зазначена в довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, починаючи з травня 2018 року згідно із порядком, виплата пенсії призупинена. 21.06.2018 року до управління надійшла відповідь про отримання позитивно прийнятого рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам. На липень 2018 року позивачу відновлено виплату пенсії. У липні 2018 року до відомостей на виплату пенсії, включено пенсію за поточний місяць у розмірі 2917,93 грн. Розпорядженням від 22.06.2018 року та протоколом від 22.06.2018 року Малиновським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі було нараховано доплату в сумі 5835,86 грн., на липень 2018 року. Нарахування пенсії за період з травня по червень 2018 року не було, та буде виплачено на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. На серпень 2018 року було нараховано пенсію в розмірі 2917,93 грн. На вересень 2018 року було нараховано пенсію в розмірі 3146,17 грн. Таким чином, як зазначає представник відповідача, пенсійний борг, за період часу з 01.05.2018 року по 30.06.2018, та з 01.10.2018 року по 30.11.2018 року, який складає 12128,80 гривень, буде виплачено після прийняття окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на положення Закону №1706-VSS та Порядку №465, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Ухвалою суду від 09.01.2019 року задоволено клопотання позивача, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено перше судове засідання на 23.01.2019 року.

15 січня 2019 року від позивача до суду надійшла заява з додатками (вх.№1457/19), в якій позивач просив суд долучити документи до матеріалів справи.

23 січня 2019 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі (вх.№ЕП/529/19).

23 січня 2019 року від позивача до суду надійшла заява (вх.№2524/19), в якій позивач просив суд розглянути справу за її відсутності у звязку з неявкою відповідача.

17 вересня 2018 року від представника відповідача до суду надійшла заява (вх.№27173/18), в якій представник просив суд розглянути справи без його участі.

Таким чином, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, а також з урахуванням вищезазначених заяв учасників справи, судом вирішено проводити розгляд даної адміністративної справи в порядку письмового провадження відповідно до ч.3 ст.194 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками справи докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України та знаходиться на обліку у Малиновському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в м.Одесі як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою від 13.01.2017 року №1763 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

14 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до обєднаного управління із заявою, про поновлення виплати пенсії.

На підставі вказаного звернення відповідачем до управління соціального захисту населення Малиновського району було надіслано запит № 11214/02 від 30.05.2018 року щодо отримання інформації для здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

У відповідь на звернення ОСОБА_1 від 14.05.2018 року відповідачем було направлено лист № 2037/К2 від 28.08.2018 року,та лист 1936/К-3 від 14.08.2018 року.

У вказаних листах зазначено про те, що до органів Пенсійного фонду України надійшла інформація від Держприкордонслужби, та інших органів виконавчої влади місцевого самоврядування про відсутність за адресою, що зазначена в довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1, починаючи з травня 2018 року на підставі чого виплату пенсії було призупинено. Відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 нарахування пенсії поновлено з 01.05.2018 року. Борг по пенсійній виплаті за період з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року буде виплачено після прийняття окремого порядку.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до розпорядження від 22.06.2018 року та протоколу від 22.06.2018 року Малиновським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі позивачу було нараховано доплату в сумі 5835,86 грн., на липень 2018 року. На серпень 2018 року було нараховано пенсію в розмірі 2917,93 грн. На вересень 2018 року було нараховано пенсію в розмірі 3146,17 грн. Однак нарахування пенсії за період з травня по червень 2018 року не здійснено, та буде виплачено на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, ОСОБА_1 пенсія за період жовтень-листопад 2018 року відповідачем не виплачувалась.

Відповідно до наявних в матеріалах справи копії листів Малиновського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі від 26.10.2018 року №418/К-1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 05.11.2018 року №2510/К-11 судом встановлено, що пенсія позивачу призупинена у звязку з надходженням до пенсійного органу інформації про відсутність ОСОБА_1 за адресою, що зазначена в довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а саме: перетин позивачем пункту пропуску «Майрське (Зайцево)» у напряму «виїзд» на тимчасово непідконтрольну Україні територію 08.10.2017 року, тому починаючи з жовтня 2018 року виплата пенсії вдруге призупинена.

Також у вказаних листах зазначено, що питання щодо поновлення виплати пенсії може бути розглянуто лише після отримання позитивного рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат. При цьому заборгованість з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року та з 01.10.2018 року по 30.11.2018 року у сумі 11671,72 грн. будуть виплачені в умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Однак на цей час такого порядку не затверджено.

В листі Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, зокрема, зазначено, що за інформацією Адміністрації Дерєприкордонслужби України ОСОБА_1 має останню відмітку про перетин пунку пропуску у напрямку «виїзд» на тимчасово непідконтрольну Україні територію від 08.10.2017 року, тому постійно потрапляє до списку за результатами верифікації. У звязку з чим позивачу запропоновано звернутись до Держприкордонслужби України для врегулювання даного питання.

Як зазначає представник Малиновського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, управління не порушувало прав позивача, а діяло на підставі та у повній відповідності до норм матеріального права чинного законодавства України.

Не погоджуючись з вищезазначеним, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Статтею 291 КАС України визначено особливості провадження у типовій справі, зокрема, згідно з частиною третьою цієї статті при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Оскільки дана адміністративна справа є типовою до зразкової справи № 805/402/18, суд вважає за необхідне розглянути, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у рішенні від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Згідно з статтею 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII), який набрав чинності з 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 1058-IV виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно із частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Статтею 47 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою цієї статі визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», яка набрала чинності з 08 жовтня 2014 року, затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, пунктами 1 та 2 якого передбачено:

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі - довідка) є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи».

Для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності з 26 листопада 2014 року (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509.

Зазначені виплати, що призначені або продовжені відповідним особам до набрання чинності цією постановою, здійснюються за фактичним місцем їх проживання (перебування) у разі видачі їм до 31 грудня 2014 року такої довідки.

08 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності 14 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам установлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються […] територіальними органами Пенсійного фонду України […] за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Згідно з пунктом 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування:

Контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж одного разу на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики. Якщо в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб є інформація щодо проходження особою фізичної ідентифікації в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України», чергова перевірка у відповідному періоді не проводиться. […]

Згідно з пунктом 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування:

Соціальні виплати припиняються у разі:

1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати;

2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї;

3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат;

4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»;

5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

З вищеописаних норм чинного законодавства слідує, що частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV визначено вичерпний перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду. Цим переліком передбачена можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

У свою чергу постановами Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 та від 08.06.2016 № 365 визначено умови призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам: знаходження внутрішньо переміщеної особи на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк».

Як зазначає представник Малиновського обєднаного управління Пенсійного фонду України в місті Одесі в обґрунтування правомірності призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року та з 01.10.2018 року по 30.11.2018 року, виплату пенсії зупинено на підставі списку внутрішньо-переміщених осіб щодо перетину кордону, який надано Департаментом інформаційних технологій електронних реєстрі Пенсійного фонду України від 03.10.2018 року, а саме у звязку із відсутністю позивача за фактичним місцем проживання.

Тобто припинення виплати пенсії позивачу відбулося без належних підстав та не у спосіб, визначений частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV.

Аргументи відповідача, що відповідач зобов'язаний у свої діяльності керуватися постановами Кабінету Міністрів України, зокрема, встановленим цими постановами порядком продовження та поновлення виплат, суд вважає безпідставними та відхиляє, з огляду на наступне.

Як вже вище зазначено, підстави припинення виплати пенсії визначаються виключно законами України.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень якого належить прийняття законів.

У свою чергу, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

За загальним правилом «закон» - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, який приймається відповідно до особливої процедури парламентом та регулює найважливіші суспільні відносини.

У свою чергу нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, тому ними не можуть бути внесені будь-які зміни до законів.

Відповідно, встановлення постановами Кабінету Міністрів України інших підстав для припинення виплати пенсії, відмінних від визначених частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV, не є іншим випадком припинення виплати пенсії, передбаченим законом, у розумінні пункту 5 частини першої статті 49 цього Закону.

Таким чином, припинення виплати пенсії позивачу за відсутності передбачених законами України підстав, є незаконним.

Разом з тим доводи представника відповідача щодо наявності підстав для зупинення виплати пенсії ОСОБА_1 спростовуються, серед іншого, листом Управління соціального захисту населення в Малиновському районі від 02.11.2018 року №02-К-28350/1-0, наданого у відповідь на звернення ОСОБА_1І від 23.10.2018 року

Зі змісту вказаного листа вбачається, що позивач пройшла перевірку фактичного місця проживання, про що складено відповідні акти обстеження матеріально-побутових умов сімї. Інформацію щодо фактичного місця проживання ОСОБА_1 відповідно до списків пенсіонерів від 20.01.2017 року, 15.05.2018 року та 09.10.2018 року було надіслано до Малиновського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що інформація Держприкордонслужби України не може бути належним доказом того, що ОСОБА_1 повернулась на постійне місце проживання на територію не підконтрольну України, оскільки перетин пункту пропуску на лінії зіткнення не є єдиним шляхом повернення особи з окупованої території до фактичного місця проживання.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що зупинення виплати пенсії позивачу за період травень-червень 2018 року та жовтень-листопад 2018 року відповідачем здійснено безпідставно.

Таким чином, суми пенсії, не виплачені позивачу з вини відповідача, мають бути виплачені йому за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідачем не надано доречних та важливих аргументів, які суд зобов'язаний оцінити, виконуючи свій обовязок щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рамках адміністративного судочинства: дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм; бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України; рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зважаючи на обставини справи, судом встановлено, що порушення прав позивача відбулося внаслідок неправомірного припинення виплат пенсій позивачу за період з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року та з 01.10.2018 року по 30.11.2018 року, тому належним способом захисту порушеного права в даному випадку є визнання протиправними дій Малиновського обєднаного управління Пенсійного фонду України в місті Одесі по припиненню виплати пенсії ОСОБА_1 та зобов'язання Малиновського обєднаного управління Пенсійного фонду України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року та з 01.10.2018 року по 30.11.2018 року.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не надав суду доказів на підтвердження доводів, викладених у відзиві на позовну заяву, які спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду в ході розгляду справи.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши наявні в матеріалах докази, встановивши їх належність, допустимість та достовірність, їх достатність і взаємоповязаність, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, на підставі чинного законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що ухвалою суду від 26.11.2018 року позивача було звільнено від сплати судового збору, а відповідачем не понесені судові витрати, відсутні підстави для компенсування останніх за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 139, 194, 241-246, 250, 251, 255, 290, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (65076. АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1) до Малиновського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (65007, м. Одеса, вул. Прохорівська, 3; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним дії Малиновського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі щодо припинення виплат пенсії ОСОБА_1 за період травень червень, жовтень листопад 2018 року в сумі 12128,8 грн.

Зобовязати Малиновське обєднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (ідентифікаційний код 41249156) виплатити ОСОБА_1 пенсію за період травень червень, жовтень листопад 2018 року в сумі 12128,8 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян

.