Справа № 2540/3217/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Скалозуб Ю.О.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року Справа № 2540/3217/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (далі - відповідач) про:

- визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком;

- зобов'язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди: з грудня 2003 року по 31 грудня 2005 року, з 01 квітня 2007 року по 31 грудня 2009 року за час здійснення нею підприємницької діяльності та призначити пенсію за віком.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, зазначаючи, що в реєстрі загальнообов'язкового державного соціального страхування відсутні дані щодо ФОП ОСОБА_3 за 2003-2005 рр. та за 2007-2009 рр., що позивачем не було сплачено єдиний внесок в належному розмірі, а тому в УПФУ відсутні підстави для призначення їй пенсії.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2018 р. було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить її залишити без задоволення, а рішення суду без змін та наполягає на необґрунтованості доводів апелянта і на тому, що вона набула право на призначення пенсії на підставі законодавчої норми.

У судове засідання сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, не з'явилися.

Судова колегія вважає, що в даному випадку наявні правові підстави передбачені КАС України для розгляду апеляційної скарги під час відсутності осіб, які не з'явилися, в порядку ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.05.2018 р. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за віком.

Листом від 20.08.2018 р. № 19871/06 повідомлено позивача, що вона має 23 роки 11 місяців 02 дні страхового стажу при необхідності 25 років і що остання за наявності такого страхового стажу матиме право на пенсію при досягненні нею 63 років.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки відділу з призначення пенсій щодо ОСОБА_3 від 05.09.2014 р. № 4158 вбачається, що дані за 2003-2005, 2007-2009, 2014 роки на центральному сервері відсутні.

У свою чергу, згідно з довідкою ГУ ДФС в Чернігівській області від 11.05.2018 р. № 896/ФОП/25-22-13-06 ОСОБА_3 з 05.06.1995 було взята на облік як фізична особа-підприємець та за період з 05.06.1995 р. по 11.09.2014 р. перебувала на таких системах оподаткування та сплачувала наступні суми податків, зокрема:

- з 01.01.2004 по 31.12.2004 спрощена система оподаткування (грудень 2003 року сплачено єдиний податок в сумі - 120 грн, січень 2004-грудень 2004 по 120 грн відповідно);

- з 01.01.2005 по 31.12.2005 спрощена система оподаткування (січень-грудень 2005 року сплачено по 120 грн відповідно);

- з 01.04.2007 по 31.12.2007 спрощена система оподаткування (квітень-грудень 2007 року сплачено по 180 грн відповідно);

- з 01.01.2008 по 31.12.2008 спрощена система оподаткування (січень-грудень 2008 року сплачено по 180 грн відповідно);

- з 01.01.2009 по 31.12.2009 спрощена система оподаткування (січень-грудень 2009 року сплачено по 200 грн відповідно).

Згідно з вказаною довідкою ОСОБА_3 11.09.2014 р. припинила підприємницьку діяльність та 23.04.2015 р. її знято з обліку в Чернігівській ОДПІ.

Позивач, вважаючи неправомірними дії відповідача щодо відмови у призначенні їй пенсії за віком, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час здійснення підприємницької діяльності позивач сплачувала до ПФУ внески у складі єдиного податку через Управління державного казначейства відповідно до вимог Указу Президента України від 03.07.1998 р. № 727/98 зі змінами та доповненнями, 42 % від суми сплаченого єдиного податку перераховувались на рахунок територіального УПФУ, а також, що у спірні періоди законодавством не було передбачено обов'язку позивача як платника єдиного податку окремо звітувати перед органами ПФУ і що в даному випадку вона набула право на призначення їй пенсії за віком, яке порушено відповідачем.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), Положенням про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 р. № 794 (далі - Постанова № 794), Інструкцією про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, інших платежів, а також обліку їх надходження до Пенсійного фонду України, затвердженою постановою Правління Пенсійного фонду України від 19.10.2001 р. № 16-6 (далі - Інструкція № 16-6), Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 р. № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), Указом Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства» від 03.07.1998 р. № 727/98 (далі - Указ № 727/98).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частинами 1, 2 статті 21 Закону № 1058-IV передбачено, що персоніфікований облік у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.

На кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка, якій присвоюється унікальний номер електронної облікової картки. Унікальний номер електронної облікової картки формується автоматично шляхом додавання одиниці до останнього наявного унікального номера електронної облікової картки. Порядок та строки впровадження унікальних номерів електронних облікових карток застрахованих осіб, порядок ведення персональних електронних облікових карток визначаються Пенсійним фондом.

У п. 1 ч. 2 ст. 22 Закону № 1058-IV визначено, що відомості, які містяться в системі персоніфікованого обліку, використовуються виконавчими органами Пенсійного фонду для: підтвердження участі застрахованої особи в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; обчислення страхових внесків; визначення права застрахованої особи або членів її сім'ї на отримання пенсійних виплат згідно з цим Законом; визначення розміру, перерахунку та індексації пенсійних виплат, передбачених цим Законом; надання застрахованій особі на її вимогу або у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»; надання страховим організаціям, що здійснюють страхування довічних пенсій; надання аудитору, який відповідно до цього Закону здійснює аудит Накопичувального фонду; обміну інформацією з централізованим банком даних з проблем інвалідності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 1 ст. 40 Закону № 1058-IV заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

У п.п. 1, 5, 6, 7 Положення № 794 закріплено, що персоніфікований облік полягає в збиранні, обробленні, систематизації та зберіганні передбачених законодавством про пенсійне забезпечення відомостей про фізичних осіб, що пов'язані з визначенням права на виплати з Пенсійного фонду та їх розмір за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Персоніфікований облік здійснює Пенсійний фонд та його органи на місцях.

Уповноважений орган з додержанням вимог статті 23 Закону України «Про інформацію» має право своєчасно одержувати в установленому порядку від фізичних осіб та роботодавців відомості, передбачені пунктом 1 цієї Постанови.

Уповноважений орган створює і забезпечує функціонування єдиного державного автоматизованого банку відомостей про фізичних осіб та з цією метою організовує збирання, оброблення, систематизацію і зберігання відомостей про фізичних осіб.

Пунктами 9.1-9.3 Інструкції № 16-6 визначено поняття організації персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII від 03.10.2017 р., розділ XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року доповнено пунктом 3-1, в якому встановлено, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди, зокрема з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

У свою чергу до Порядку № 22-1 законодавцем також внесено зміни та встановлено, що періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб'єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Згідно з п. 6 Указу № 727/98 суб'єкт малого підприємства, який сплачує єдиний податок, не є платником податків, в тому числі збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що на підставі відомостей, поданих роботодавцями і громадянами, які самостійно сплачують страхові внески, в централізованому банку даних Пенсійного фонду України на кожну застраховану особу відкривається електронна персональна облікова картка з постійним страховим номером, який відповідає персональному номеру фізичної особи з Державного реєстру фізичних осіб (ідентифікаційному номеру фізичної особи).

Разом з тим, органи ПФУ наділені компетенцією здійснювати перевірку відомостей про особу, зокрема при вирішенні питання щодо наявності правових підстав для призначення їй пенсії, і реалізація такого обов'язку покликана забезпечити непорушне конституційне право кожного на пенсійне забезпечення.

У свою чергу, законодавчо визначеною умовою для врахування періоду трудової діяльності особи, яка в проміжок часу з 2000 по 2017 рік займалася підприємництвом, для її страхового стажу є сам лише факт сплати нею страхових внесків, незалежно від їх розміру.

Водночас, вказаній законодавчій прерогативі кореспондують вищенаведені норми спеціального Порядку № 22-1, яким керується у своїй діяльності ПФУ та його структурні підрозділи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що у спірні періоди здійснення підприємницької діяльності, а саме: з грудня 2003 року по 31 грудня 2005 року, з 01 квітня 2007 року по 31 грудня 2009 року, позивачем як ФОП було сплачено єдиний податок у порядку, визначеному чинним на той час законодавством.

Отже, враховуючи обставини даної справи та відповідно до вищенаведених законодавчих положень, вона набула право на зарахування вказаних періодів до її страхового стажу та, відповідно, на призначення їй пенсії за віком, яке було порушено внаслідок протиправних дій відповідача.

Разом з тим, колегія суддів відзначає, що ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували, що маючи сумніви у наявності підстав для призначення позивачу пенсії за віком, він використав всі надані йому законодавчі інструменти для перевірки відповідних обставин та фактів і забезпечення реалізації конституційного права позивача на пенсію.

У свою чергу, доводи апелянта про те, що позивачем не було сплачено єдиний внесок в належному розмірі суперечать вищенаведеним нормам законодавства.

Твердження апелянта про те, що в реєстрі загальнообов'язкового державного соціального страхування відсутні дані щодо ФОП ОСОБА_3 за 2003-2005 рр. та за 2007-2009 рр., колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначалося вище, позивачем виконано всі покладені на неї обов'язки, а неналежне функціонування реєстру та/або неповне відображення в ньому певних відомостей в жодному разі не може бути підставою для порушення права особи на пенсійне забезпечення.

При цьому, апеляційний суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України» (RYSOVSKYY v. UKRAINE), в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Посилання апелянта на те, що за грудень 2003 року взагалі немає відомостей про сплату позивачем відповідного внеску, спростовуються матеріалами справи /Т.1 а.с.32/.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Таким чином, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України підлягає залишенню без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року - без змін.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Рішення виготовлено 23 січня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: