Справа № 826/11615/18
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Департаменту захисту економіки Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Департаменту захисту економіки Національної поліції України, в якому просить стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України грошову компенсацію за витратами під час відрядження з 04.09.2017 року по 27.12.2017 року в сумі 6 850,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що Департаментом захисту економіки Національної поліції України видано наказ від 22.08.2017 року № 882 відповідно до якого оперуповноважений управління захисту економіки в місті Києві ДЗЕ НП України майор поліції ОСОБА_2 був відряджений до управління захисту економіки в Луганській області ДЗЕ НП України для проходження стажування з 28.08.2017 року по 27.12.2017 року. Під час направлення у відрядження, Відповідач не забезпечив Позивача коштами для здійснення витрат на відрядження, як в готівковій так і безготівковій формі. 04.01.2018 року Позивач направив до ДЗЕ НП України посвідчення про відрядження та звіт з додатками про здійснені ним витрати у службовому відрядженні в строк зазначений в «Інструкції про службові відрядження поліцейських у межах України» з метою отримання відшкодування витрат, які виникли у позивача під час перебування у службовому відрядженні. Однак посвідчення про відрядження та звіт про використання коштів виданих на відрядження, Відповідачем прийняті не були.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю.

Стягнуто з Департаменту захисту економіки Національної поліції України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) грошову компенсацію за витрати під час стажування (відрядження) з 04.09.2017 року по 27.12.2017 року в сумі 6 840,00 (шість тисяч вісімсот сорок гривень 00 коп.) грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Департаментом захисту економіки Національної поліції України подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвали нове рішення, яким у задоволені адміністративного позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі Департамент захисту економіки Національної поліції України не погоджується з рішенням суду першої інстанції, та посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Департамент захисту економіки Національної поліції України зазначає, що Позивач був направлений не у відрядження, а для проходження стажування, як виду післядипломної освіти, у зв'язку з чим коштами на відрядження не фінансувався. Такі твердження Відповідач обґрунтовує тим, що Позивач був направлений не у навчальний заклад, а у підрозділ Національної поліції, не брав участі у заходах, для яких зазвичай поліцейські відправляються у службові відрядження, а саме у проведенні конференцій, семінарів та інших заходів, не проводив навчання працівників органів поліції, а лише проходив стажування. Також про те, що Позивач не перебував у відрядженні свідчить та обставина, що термін стажування становив 4 місяці, а розмір фінансування відрядження обмежений 60 днями.

Позивачем відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_2, з 2002 року та по теперішній час проходить службу в структурному підрозділі Національної поліції України в управлінні захисту економіки в місті Києві на посаді оперуповноваженого.

22 серпня 2017 року Відповідачем видано наказ «Про організацію стажування працівників ДЗЕ» № 882, в преамбулі якого зазначено, що вказаний наказ прийнято відповідно до вимог статті 75 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580 VIII) та розділу IX Положення про організацію післядипломної освіти працівників Національної поліції, затвердженого наказом МВС від 24.12.2015 року № 1625, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16.01.2016 року за № 76/28206, з метою формування і закріплення на практиці професійних знань, умінь, навичок, а також перевірки ділових якостей поліцейських.

Пунктом 1 вказаного наказу наказано відрядити для проходження стажування з 28.08.2017 року до 27.12.2017 року до управління захисту економіки в Донецькій області майора поліції ОСОБА_2, оперуповноваженого міжрайонного відділу №2 управління захисту економіки у місті Києві.

За результатами проходження стажування, Позивачем складено звіт про використання коштів, на відрядження або під звіт.

Керівником стажування складено відгук-характеристику від 03.01.2018 року про проходження стажування ОСОБА_2 у період з 27.08.2017 року по 27.12.2017 року.

Позивачем направлено до Департаменту захисту економіки Національної поліції України звіт з додатками про використання коштів під час стажування (відрядження) з 28.08.2017 року по 27.12.2017 року згідно з яким добові відповідно до посвідчення про відрядження №8 становлять 6 840,00 грн.

23 січня 2018 року листом № 787/39/02-2018 наданий Позивачем звіт про використання коштів під час стажування, Відповідач повернув без виконання з тих підстав, що стажування поліцейських не є службовим відрядженням, строк якого не може перевищувати в межах України 30 календарних днів.

Разом з тим, Відповідач посилався на пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» та пункт 3 Інструкції про службові відрядження поліцейських в межах України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.08.2017 року № 672.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Позивач, перебуваючи на стажуванні, виконував наказ начальника Департаменту від 22 серпня 2017 року № 882 «Про організацію стажування працівників ДЗЕ». Отже, стажування (як вид післядипломної освіти) є формою виконання завдання з метою набуття працівником поліції досвіду виконання завдань і обов'язків певної професійної діяльності або галузі знань. Позивач був позбавлений права не виконувати рішення керівництва про відрядження та не міг уникнути витрат під час відрядження. З урахуванням того, що фінансування післядипломної освіти працівників поліції здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, а також інших джерел, не заборонених законодавством, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума витрат у розмірі 6 840,00 грн., яка підтверджена Позивачем, Відповідачем має бути відшкодована.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (Закон № 580-VIII) післядипломна освіта поліцейських здійснюється на загальних засадах, визначених Законом України "Про вищу освіту", з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, і складається з: спеціалізації; перепідготовки; підвищення кваліфікації; стажування.

За приписами п. 7 розділу 1, п. п. 1, 4 розділу ІІІ «Положення про організацію післядипломної освіти працівників Національної поліції», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 24.12.2015 року № 1625, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.01.2016 року за № 76/28206 (Положення № 1625), одним із видів післядипломної освіти є стажування - набуття працівником поліції досвіду виконання завдань і обов'язків певної професійної діяльності або галузі знань.

Тривалість навчання в системі післядипломної освіти визначається відповідно до навчальних планів та програм і встановлюється навчальним закладом, органом поліції, підприємством, установою, організацією, органом державної влади, органом місцевого самоврядування, в яких здійснюватиметься навчання, відповідно до законодавства за погодженням із замовником.

Фінансування післядипломної освіти працівників поліції здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, а також інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з п. п. 2, 3 розділу І «Інструкції про службові відрядження поліцейських у межах України», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.08.2017 року № 672, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.08.2017 року за № 1042/30910 (Інструкція № 672 ), службовим відрядженням вважається поїздка поліцейського за наказом, підписаним керівником органу поліції або особою, яка виконує його обов'язки, його першим заступником або заступниками відповідно до їх компетенції, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового завдання поза місцем його постійної служби. Основними завданнями службових відряджень є, зокрема, участь у проведенні нарад, конференцій, семінарів та інших заходів; навчання працівників органів (підрозділів) поліції.

Відповідно до п. 2 розділу II Інструкції № 672 строк відрядження не може перевищувати 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі, але з дозволу керівника органу поліції або особи, яка виконує його обов'язки строк відрядження може бути продовжено, при цьому загальний строк відрядження не може перевищувати 60 календарних днів. Строк відрядження поліцейських, направлених на навчання в системі перепідготовки, удосконалення, підвищення кваліфікації кадрів, не повинен перевищувати строку такого навчання.

За приписами п. п. 1, 3, 4, 8 розділу ІІІ Інструкції № 672 поліцейському, який направляється у службове відрядження, видається посвідчення про відрядження з талоном посвідчення про відрядження та карткою автоматизованої інформаційної системи «Відрядження» (далі - картка АІС «Відрядження») (додаток 1), які оформлюються відрядженою особою. Орган (підрозділ) поліції самостійно забезпечує виготовлення бланків посвідчень про відрядження. На бланку посвідчення про відрядження проставляється відповідні серія та номер. Виїзд поліцейського у службове відрядження без посвідчення про відрядження не дозволяється. Посвідчення про відрядження підписується керівником органу поліції або його першим заступником, заступниками відповідно до їх компетенції та скріплюються гербовою печаткою. Поліцейський, який виїжджає у службове відрядження, зобов'язаний у підрозділі документального забезпечення органу (підрозділу) поліції отримати посвідчення про відрядження, заповнити всі його реквізити, після чого у разі необхідності подати талон посвідчення про відрядження до бухгалтерської служби органу (підрозділу) поліції для отримання авансу. Усі витрати на службове відрядження відшкодовуються лише за наявності оригіналів документів, що засвідчують вартість цих витрат.

Таким чином, Інструкцією № 672 чітко передбачено, що поліцейські направляються у відрядження, зокрема, на навчання в системі перепідготовки, удосконалення, підвищення кваліфікації кадрів. В свою чергу, перепідготовка, підвищення кваліфікації, стажування відповідно до норм Закону № 580-VIII і Положення № 1625 є видами післядипломної освіти поліцейських.

Як встановлення судом першої інстанції, відповідно до наведених вище норм ОСОБА_2 видано посвідчення про відрядження № 8, згідно з яким строк відрядження позивача становив 122 дні, з 28.08.2017 року по 27.12.2017 року.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 у даному випадку було відправлено саме у відрядження.

При цьому, Позивач, перебуваючи на стажуванні, виконував наказ начальника Департамент захисту економіки Національної поліції України від 22 серпня 2017 року № 882 «Про організацію стажування працівників ДЗЕ» і не мав права не виконувати рішення керівництва про відрядження та, відповідно, не міг уникнути витрат під час відрядження.

Доводи Відповідача про те, що Позивач був направлений не у навчальний заклад, а у підрозділ Національної поліції, не брав участі у заходах, для яких зазвичай поліцейські відправляються у службові відрядження, а саме у проведенні конференцій, семінарів та інших заходів, не проводив навчання працівників органів поліції, на думку колегії суддів, не спростовують зазначених вище висновків, оскільки місце та форма проходження стажування поліцейським не має визначального значення для встановлення факту відрядження.

Також, твердження Відповідача про те, що термін стажування Позивача становив 4 місяці, а розмір фінансування відрядження обмежений 60 днями, колегія суддів вважає безпідставними і не бере до уваги, оскільки пунктом 2 розділу II Інструкції № 672 встановлено, що строк відрядження поліцейських, направлених на навчання в системі перепідготовки, удосконалення, підвищення кваліфікації кадрів, не повинен перевищувати строку такого навчання.

Тобто у разі направлення поліцейського для перепідготовки, підвищення кваліфікації чи інших видів післядипломної освіти, строк відрядження встановлюється в межах строку навчання і у спірному випадку такий строк не був перевищений.

Також, колегія суддів враховує, що Департамент захисту економіки Національної поліції України не надав жодних пояснень та обґрунтувань чому ОСОБА_2 було видане посвідчення про відрядження, хоч Відповідач стверджує, що перебування Позивача на стажуванні в Луганській області не було відрядженням.

Відповідно до пункту 9 Інструкції № 672 витрати на службове відрядження відшкодовуються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» та «Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 31.03.1998 року за № 218/2658.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 року № 98 встановлено, що державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються: 1) витрати на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті); на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях.

Пунктом 10 розділу ІІІ Інструкції № 672 передбачено, що фактичний час перебування в службовому відрядженні визначається за наявними відмітками в посвідченні про відрядження, засвідченими підписами керівників та печаткою органів (підрозділів) поліції, куди відряджений поліцейський, а також за місцем проходження служби. Відмітки в посвідченні про відрядження засвідчуються печаткою. У разі відсутності відміток про вибуття з місця постійної служби, прибуття у відрядження та повернення з відрядження добові витрати не відшкодовуються.

Як встановив суд першої інстанції, понесені ОСОБА_2 витрати в сумі 6 840,00 грн. за період з 28.08.2017 року по 27.12.2017 року підтверджуються належним чином оформленими та достатніми документами, копії яких є в матеріалах справи, а саме: копією талону посвідчення про відрядження № 8, копією посвідчення про відрядження від 23.08.2017 року № 8, копію картки АІС «Відрядження» № 000000, копією звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, копією наказу від 22.08.2017 року № 882 «Про організацію стажування працівників ДЗЕ».

Таким чином, враховуючи, що факт проходження ОСОБА_2 стажування та понесення ним витрат в період стажування підтверджено документально, фінансування післядипломної освіти працівників поліції здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, а також інших джерел, не заборонених законодавством, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що сума понесених Позивачем витрат у розмірі 6 840,00 грн. повинна бути відшкодована Департаментом захисту економіки Національної поліції України.

Крім того, колегія суддів вважає, що посилання Департаменту захисту економіки Національної поліції України на те, що посвідчення про відрядження № 8 оформлене неналежним чином, а саме відсутня відмітка про прибуття на місце роботи до управління захисту економіки в м. Києві ДЗЕ НПУ після завершення стажування, не є підставою для скасування рішення, оскільки документи щодо звіту про використання коштів повернуто ОСОБА_2 без виконання, у зв`язку з тим, що стажування поліцейських не є службовим відрядженням, а не у зв`язку з неналежним оформленням посвідчення про відрядження.

Також, на думку колегії суддів відсутність відмітки про прибуття Позивача в м. Київ не свідчить про не повернення його з відрядження, так як у посвідченні про відрядження є відмітка про вибуття з місця проходження стажування (вибуття з місця відрядження).

Доказів того, що Позивач не повернувся до постійного місця проходження служби, Відповідачем не надано.

Також, суд першої інстанції правомірно врахував у даних правовідносинах, що Європейський суд з прав людини у пункті 70 рішення у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

При цьому, відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві: певні інші права та інтереси, які становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Таким чином, за Конвенцією майном визнається й право грошової вимоги до держави про виплату коштів соціального забезпечення.

У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Серков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.200 року, «Булвес АД» проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року) визначено три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов'язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв'язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Таким чином, особа не повинна нести індивідуальний і надмірний тягар за ситуацію, що склалася внаслідок суперечності норм національного законодавства.

Отже, втручання держави, в даному випадку, у право власності позивача на відшкодування витрат понесених у відряджені не свідчить про наявність «справедливої рівноваги» між інтересами держави, пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту захисту економіки Національної поліції України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 21.01.2019 року.