Справа № 826/3099/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 січня 2019 року № 826/3099/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., вирішивши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаСлужби безпеки України Адміністрація Державної прикордонної служби України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Служби безпеки України (далі також - відповідач, СБУ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Адміністрація Державної прикордонної служби України (далі також - Держприкордонслужба України, третя особа), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати доручення Служби безпеки України від 06.04.2017 року за №14/3/3-8696 щодо заборони в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на п'ять років;

- визнати протиправним та скасувати доручення Служби безпеки України від 24.04.2017 року за №14/10125 щодо заборони в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на п'ять років;

- визнати протиправною та скасувати постанову Служби безпеки України від 06.04.2017 року про заборону в'їзду в Україну громадянину ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на п'ять років.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що 27.05.2017 року позивача не пропущено через державний кордон в пункті пропуску для повітряного сполучення "Бориспіль" та складено рішення від 27.05.2017 року про відмову у перетинанні державного кордону на в'їзд в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, в той час, як у відповідь від 05.09.2017 року №6/я-1580/2 на адвокатський запит до СБУ від 28.08.2017 року №41/05-17-з4, відповідачем повідомлено, що будь-яких рішень щодо заборони в'їзду позивачу не приймалося.

З відповіді Державної прикордонної служби України від 01.09.2017 року вих. №0.64-27897/0/15, яку отримано представником позивача 07.09.2017 року у відповідь на адвокатський запит від 28.08.2017 року №41/05-17-з1, позивачу стало відомо, що Державною прикордонною службою виконуються доручення СБУ від 06.04.2017 року №14/3/3-8696 та від 24.04.2017 року №14/10125, якими заборонено в'їзд в Україну позивачу терміном на п'ять років.

Позивач вважає оскаржувані доручення протиправними через їх безпідставне винесення СБУ, оскільки ОСОБА_1 постійно проживає на території України з 2013 року, має посвідку на постійне місце проживання в Україні з зареєстрованим місцем проживання, ним в Україні укладено шлюб із громадянкою Грузії, до кримінальної відповідальності не притягався, повідомлення про підозру від органів досудового розслідування не отримував.

Враховуючи викладене, просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.03.2018 року позовну заяву залишено без руху в зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.04.2018 року позовну заяву повернуто позивачу на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

07.05.2018 року представником позивача через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярія) подано апеляційну скаргу на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.04.2018 року у справі 826/3099/18.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.04.2018 року - скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Маруліної Л.О. від 20.07.2018 року прийнято справу до провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Зобов'язано позивача протягом трьох днів з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі надати позовні матеріали для суду та відповідача. Призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 06.09.2018 року.

Через канцелярію суду 30.08.2018 року судом отримано супровідний лист з грифом "Для службового користування", додатком до якого долучено копію довідки від 04.04.2017 року №14/3/3-8282.

У судове засідання 06.09.2018 року прибув представник позивача. Належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового повідомлення, яке міститься у матеріалах справи, відповідачем явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечено. Заяв, клопотань суду не подано.

Під час судового засідання судом встановлено, що позивачем не виконано ухвалу суду від 20.07.2018 року в частині надання позовних матеріалів для суду та відповідача, що унеможливлює розгляд справи у цьому судовому засіданні та виконанню відповідачем ухвали суду від 22.07.2018 року в частині надання відзиву на позовну заяву, на що представник позивача послався на свою неуважність під час ознайомлення із ухвалою суду від 22.07.2018 року.

Керуючись частиною другою статті 223 Кодексу адміністративного судочинства України судом оголошено перерву у судовому засіданні до 19.11.2018 року. Протокольною ухвалою продовжено позивачу строк для виконання ухвали суду від 22.07.2018 року до 12.09.2018 року, зроблено зауваження та звернуто увагу на статті 45, 145 Кодексу адміністративного судочинства України. З огляду на встановлені обставини, судом також встановлено відповідачу новий строк для надання відзиву на позовну заяву - до 27.09.2018 року, з доказами направлення примірника відзиву на адресу позивача.

Через канцелярію суду 11.09.2018 року представником позивача подано заяву на виконання протокольної ухвали суду від 06.09.2018 року із доказами направлення відповідачу.

Через канцелярію суду 13.09.2018 року СБУ подано відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує з огляду на те, що прийняттю рішення про заборону в'їзду іноземцю на територію України не обов'язково має передувати порушення цією особою законодавства України. Проте, відповідачем отримано інформацію про причетність позивача до діяльності транснаціонального злочинного угрупування, що спеціалізується на вимаганні, викраденні людей, торгівлею зброєю, наркотичними засобами та інших злочинів.

Так, СБУ підготовлено довідку від 04.04.2017 року №14/3/3-8282 щодо доцільності заборони в'їзду в Україну позивачу, яка містить гриф обмеження доступу "Для службового користування" та винесено постанову від 06.04.2017 року №14/3/3-8665 про заборону в'їзду позивачу в Україну терміном на п'ять років, на виконання якої надано Державній прикордонній службі України доручення від 06.04.2017 року №14/3/3-8696.

Вважаючи, що відповідачем прийнято правомірне рішення з метою захисту інтересів національної безпеки України, відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Через канцелярію суду 13.11.2018 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог.

У судове засідання 19.11.2018 року прибув представник позивача. Належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового повідомлення, яке міститься у матеріалах справи, відповідачем явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечено.

Судом оголошено про розгляд заяви про збільшення позовних вимог.

Ознайомившись із завою про збільшення позовних вимог, суд дійшов висновку про її невідповідність статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на те, що позивачем не визначено у суб'єктному складі вступної частини заяви другого відповідача - старшого оперуповноваженого в ОВС 3 відділу 3 управління ГУ БКОЗ СБ України А. Костюкевича, якого просить залучити до участі у справі, проте у прохальній частині позовної вимоги до цього відповідача не висунуто.

Враховуючи встановлені судом недоліки заяви про збільшення позовних вимог, позивачем заявлено клопотання про відкладення розгляду справи з метою належного оформлення заяви про збільшення позовних вимог.

Судом клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи задоволено та встановлено строк для усунення недоліків заяви про збільшення позовних вимог до 29.11.2018 року.

Через канцелярію суду 29.11.2018 року надійшла заява представника позивача про доручення до матеріалів справи уточненої заяви про збільшення позовних вимог, в якій позивач, окрім заявлених у позовні заяві, просить розглянути позовну вимогу про визнання протиправною та скасування постанови СБУ від 06.04.2017 року про заборону в'їзду в Україну громадянину ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на п'ять років.

Дослідивши заяву про збільшення позовних вимог від 29.11.2018 року, судом прийнято її до розгляду як таку, що відповідає статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України.

Через канцелярію суду 06.12.2018 року представником СБУ подано клопотання про витребування доказів, а саме у ДМС України - висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 від 29.01.2015 року; у МВС України - подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.01.2015 року №9/7-702.

З огляду на необґрунтованість клопотання про витребування доказів, керуючись частиною другою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України представнику відповідача повернуто це клопотання без розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.12.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Адміністрацію Державної прикордонної служби України; встановлено Адміністрації Державної прикордонної служби України десять днів з дня вручення (отримання) ухвали суду та примірника позовної заяви для подання пояснень на останню. Зобов'язати третю особу надіслати пояснення на адреси учасників справи та суду, разом із доказами такого надіслання. Витребувано у Адміністрації Державної прикордонної служби України належним чином посвідчені копії доручення Служби безпеки України від 06.04.2017 року за №14/3/3-8696 щодо заборони в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на п'ять років та доручення Служби безпеки України від 24.04.2017 року за №14/10125 щодо заборони в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на п'ять років. Адміністрації Державної прикордонної служби України надати витребувані документи у строк до 18 грудня 2018 року. Судове засідання призначено на 21.12.2018 року.

У судове засідання 21.12.2018 року прибув представник відповідача. Судом повідомлено, що представником позивача через канцелярію суду 20.12.2018 року подано клопотання про розгляд справи за його відсутності. Третьою особою, належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, явку уповноваженого представника не забезпечено, витребуваних документів ухвалою суду від 10.12.2018 року третьою особою не надано, поважності причин не надання цих документів суду не повідомлено.

Судом зобов'язано представника відповідача у строк до 26.12.2018 року надати пояснення щодо підстав прийняття оскаржуваних доручень, та, в свою чергу, ухвалено про перехід до розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Через канцелярію суду 22.12.2018 року Адміністрацією Держприкордонслужби подано заяву на виконання ухвали суду від 10.12.2018 року, до якої долучено копію доручення СБУ від 24.04.2017 року №14/10125 та постанови від 06.04.2017 року без засвідчення, згідно з пунктом 70 Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 року № 55 "Деякі питання документування управлінської діяльності".

Водночас, третьою особою повідомлено, що надати доручення СБУ від 06.04.2017 року №14/3/3-8696 Адміністрація Держприкордонслужби не має можливості, оскільки таке доручення містить гриф "Для службового користування", у зв'язку з чим, відповідно до пункту 84 Типової інструкції про порядок ведення, обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 року №736, без згоди СБУ поширення зазначеного документа неможливе.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.12.2018 року застосовано до Адміністрації Державної прикордонної служби України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26) захід процесуального примусу шляхом накладення штрафу в порядку частини першої статті 145 та частини першої статті 149 КАС України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.12.2018 року витребувано повторно у Адміністрації Держприкордонслужби належним чином посвідчених копій доручення Служби безпеки України від 06.04.2017 року за №14/3/3-8696 щодо заборони в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на п'ять років та доручення Служби безпеки України від 24.04.2017 року за №14/10125 щодо заборони в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на п'ять років.

Витребувано у Служби безпеки України пояснення щодо підстав та необхідності прийняття доручення Служби безпеки України від 24.04.2017 року за №14/10125 щодо заборони в'їзду позивачеві, оскільки на цей час діяло доручення Служби безпеки України від 06.04.2017 року за №14/3/3-8696 щодо заборони в'їзду позивачеві строком на п'ять років.

Витребувано у Служби безпеки України та Адміністрації Держприкордонслужби інформацію про наявність чи відсутність інших доручень, окрім оскаржуваних у цій справі, винесених Службою безпеки України щодо громадянина Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

Зобов'язано Службу безпеки України надати пояснення щодо форми та змісту доручення СБУ від 24.04.2017 року №14/10125, долученого третьою особою до заяви від 22.12.2018 року на виконання ухвали суду від 10.12.2018 року.

Належним чином засвідчені копії витребуваних документів зобов'язано подати до канцелярії суду до 11.01.2019 року.

Через канцелярію суду 10.01.2019 року представником Адміністрації Державної прикордонної служби України подано клопотання про скасування ухвали про накладення штрафу від 28.12.2018 року (далі також - клопотання від 10.01.2019 року), яке обґрунтовано тим, що з метою виконання ухвали суду від 28.12.2018 року про повторне витребування доказів, Держприкороннслужба України звернулася до СБУ із запитом від 04.01.2019 року №0.14/-130/0/6-19-вих про отримання дозволу для надання копії доручення СБУ від 06.04.2017 року №14/3/3-8696, яке містить гриф "Для службового користування".

Вважаючи, що Адміністрацією Державної прикордонної служби України виконано ухвалу суду від 28.12.2018 року про повторне витребування доказів, представник третьої особи просить розглянути питання про скасування ухвали суду від 28.12.2018 року про накладення штрафу.

Через канцелярію суду 15.01.2019 року представником Адміністрації Державної прикордонної служби України подано клопотання про скасування ухвали про накладення штрафу від 28.12.2018 року повторно (клопотання від 15.01.2019 року).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2019 року в задоволенні клопотань Адміністрації Державної прикордонної служби України від 10.01.2019 року та 15.01.2019 року щодо скасування ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.12.2018 року про стягнення штрафу - відмовлено.

На виконання ухвали суду від 28.12.2018 року про повторне витребування доказів судом отримано 17.01.2019 року супровідний лист із грифом "Для службового користування" та додатки до нього: копію листа СБУ від 09.01.2019 року №14/3/3-492 на 1 арк. та копію доручення СБУ від 06.04.2017 року №14/3/3-8696 "Для службового користування" на 1 арк.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

04.12.2013 року громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 видано посвідку на постійне проживання НОМЕР_2, в якій відповідно до штемпелю Будьонівського РВ у м. Донецьку ГУ ДМС України в Донецькій області від 10.12.2013 року позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1.

Також, позивач має картку платника податків, ідентифікаційний номер якої НОМЕР_1.

До матеріалів справи також долучено копію свідоцтва про шлюб, укладеного на території України 09.08.2013 року із громадянкою Грузії ОСОБА_10.

Окрім іншого, позивач володіє посвідченням водія, виданого 01.06.2016 року.

Рішенням від 27.05.2017 року пункту пропуску "Бориспіль" про відмову в перетинанні державного кордону України іноземцю або особою без громадянства (копія якого міститься у матеріалах справи) відмовлено у перетинанні державного кордону на в'їзд в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 з тих підстав, що щодо нього є доручення уповноваженого державного органу України про заборону в'їзду в Україну. Позивач від підпису відмовився у присутності свідків.

Адвокатом позивача ОСОБА_7 скеровано адвокатський запит від 28.08.2017 року №41/05-17-з1 голові Державної прикордонної служби України, в якому просить повідомити наступну інформацію: чи володіє Держприкороннслужба України даними про заборону в'їзду в Україну громадянину ОСОБА_1, якщо так, на підставі яких документів (рішень) зареєстровано заборону, з якого часу вона діє та на який термін; чи володіє Держприкороннслужба України даними про випадки застосування заборони в'їзду в Україну, якщо так, коли і на якому пункті пропуску через державний кордон України зареєстровано такі випадки; чи володіє Держприкороннслужба України даними про випадки видворення за межі України громадянина Грузії ОСОБА_1 по цей час, якщо так, на якому пункті пропуску через державний кордон України такі випадки зареєстровано; просить повідомити про всі наявні зареєстровані випадки перетинання (в'їзду та виїзду) державного кордону України громадянином Грузії ОСОБА_1, дати та місця перетинання ним державного кордону.

Листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 01.09.2017 року вих.№0.64-278977/0/15-17 у відповідь на адвокатський запит від 28.08.2017 року №41/05-17-з1 повідомлено, що з 26.04.2017 року Держприкордоною службою виконуються доручення від 06.04.2017 року №14/3/3-8696 (для службового користування) та від 24.04.2017 року №14/10125 щодо заборони в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на 5 (п'ять) років (до 06.04.2022 року).

Відповідно до обліків Держприкоронслужби України наявна інформація щодо фактів застосування заборони в'їзду в Україну до громадянина Грузії ОСОБА_1: 27.05.2017 року - пункт пропуску для повітряного сполучення "Бориспіль", 01.06.2017 року - пункт пропуску для повітряного сполучення "Одеса-авіа".

Водночас, адвокатом позивача ОСОБА_7 скеровано адвокатський запит від 28.08.2017 року №41/05-17-з4 голові Служби безпеки України, в якому просить повідомити наступну інформацію: чи приймалося СБУ рішення про заборону в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, якщо так, просить видати копію; чи зареєстровано є Єдиному реєстрі досудових розслідувань заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлені з іншого джерела обставини стосовно вчинення кримінального правопорушення громадянином Грузії ОСОБА_1 або його причетності до вчинення кримінального правопорушення; якщо так, то коли і за якою попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення проведено таку реєстрацію або такі реєстрації; чи розпочато досудове розслідування за наслідками реєстрації відповідних даних відносно громадянина Грузії ОСОБА_1 у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, якщо так, просить повідомити номер кримінального провадження (кримінальних проваджень) і який слідчий підрозділ здійснює досудове розслідування; чи здійснювалося повідомлення про підозру громадянину Грузії ОСОБА_1 за наслідками проведення досудового розслідування станом на час отримання цього запиту.

На запит від 28.08.2017 року №41/05-17-з4 адвоката позивача ОСОБА_7, листом Головного слідчого управління СБУ від 05.09.2017 року №6я-1580/2 повідомлено, що за даними Єдиного реєстру досудових розслідувань станом на 05.09.2017 року у кримінальних провадженнях, які розслідуються слідчими органів безпеки, повідомлення по підозру у вчиненні кримінальних правопорушень громадянину Грузії ОСОБА_1 не здійснювалося. Рішення щодо заборони в'їзду в Україну щодо нього Службою безпеки України не приймалося.

На запит адвоката ОСОБА_7 від 28.08.2017 року №41/05-17-з5 до Генеральної прокуратури України листом від 04.09.2017 року №27/1-248вих-17 повідомлено, що відомостей про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності в якості підозрюваного, обвинуваченого не встановлено.

Вважаючи безпідставними винесеними постанову Служби безпеки України від 06.04.2017 року №14/3/3-8665, доручення Служби безпеки України від 06.04.2017 року №14/3/3-8696 та від 24.04.2017 року №14/10125, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та інші пояснення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 Закону України від 22.09.2011 року № 3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (із змінами і доповненнями) в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Рішення про заборону в'їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону. У разі невиконання рішення про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в'їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в'їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в'їзду в Україну.

Вказаний вище перелік підстав для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка погребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (в редакції постанови від 16.03.2012) при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Згідно зі статтею 1 Закону України від 25.03.1992 року №2229-XII "Про Службу безпеки" (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №2229) Служба безпеки України - це державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.

Статтею 2 Закону №2229 на Службу безпеки України покладено в межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 24 Закону №2229 Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов'язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в'їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Частиною першою статті 5, пунктом 2 частини першої статті 6 Закону України від 26.12.2002 року № 374-IV "Про контррозвідувальну діяльність" (із змінами) передбачено, що Служба безпеки України є спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності, підставами для проведення якої є виконання визначених законом завдань щодо контррозвідувального захисту органів державної влади, правоохоронних і розвідувальних органів, охорони державної таємниці.

Порядок прийняття СБУ рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства визначено Інструкцією про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (із змінами) (далі - Інструкція №344), затвердженою наказом Служби безпеки України від 01.06.2009 року № 344, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.08.2009 року за №785/16801.

Згідно з пунктом 2 Інструкції №344 рішення про заборону в'їзду в Україну особі (далі - рішення про заборону в'їзду) приймається в інтересах забезпечення безпеки України у разі, якщо є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку, про факт вчинення нею суспільно небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, попередження, виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції СБ України.

За інформацією, одержаною від органу безпеки іноземної держави, рішення про заборону в'їзду приймається в порядку, передбаченому цією Інструкцією та відповідним міжнародним договором України.

Стосовно осіб, що мають статус біженця в Україні, рішення про заборону в'їзду не приймаються.

Відповідно до пункту 3 Інструкції №344 у разі наявності підстав для прийняття рішення про заборону в'їзду функціональним підрозділом Центрального управління, регіональним органом готується довідка.

У довідці зазначаються:

1) дані про особу, якій передбачається заборонити в'їзд в Україну: прізвище, ім'я, друге ім'я, по батькові (українськими та латинськими літерами), число, місяць, рік народження, стать, громадянство (підданство) або країна постійного проживання, а також за наявності - дані національного паспорта або іншого документа, який посвідчує особу (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі), місце народження, місце роботи, посада, місце проживання, контактний телефон;

2) обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в'їзду (викладаються згідно з пунктом 2 цієї Інструкції із зазначенням фактів вчинення особою суспільно небезпечного діяння та посиланням на відповідну статтю Кримінального кодексу України);

3) в чому саме полягають інтереси забезпечення безпеки України - захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян, забезпечення охорони державної таємниці;

4) пропонований строк заборони в'їзду в Україну особі (від шести місяців до п'яти років);

5) відомості, що обґрунтовують обрання строку заборони в'їзду в Україну особі, зокрема: обставини і характер вчинення особою суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за інформаційними системами і оперативними обліками Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України та банку даних Національного центрального бюро Інтерполу в Україні; наявність родинних зв'язків в Україні (дружини або чоловіка, дітей, батьків, осіб, які перебувають під її опікою чи піклуванням); наявність майнових зобов'язань перед юридичними та фізичними особами в Україні.

Згідно з пунктом 6 Інструкції №344 на підставі відомостей, викладених у довідці, у функціональному підрозділі Центрального управління, регіональному органі готується постанова про заборону в'їзду в Україну (додаток до Інструкції).

Викладення інформації з обмеженим доступом у постанові не допускається.

З відзиву на позовну заяву встановлено, що СБУ 04.04.2017 року складено довідку №14/3/3-8282 в порядку, встановленому Інструкцією №344, та повідомлено про надіслання для ознайомлення суддею.

Через канцелярію суду 30.08.2018 року судом отримано супровідний лист Управління правового забезпечення Служби безпеки України від 28.08.2018 року №16/3453/ДСК, у додатку до якого долучено копію довідки від 04.04.2017 року №14/3/3/8282 на 1 аркуші "Для службового користування".

У цьому листі повідомлено, що надісланий документ копіюванню не підлягає, та зважаючи на те, що Головним управлінням по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України, як розпорядником інформації, позивачу та його представнику дозволу на ознайомлення з довідкою не надано. Копію довідки надіслано лише для ознайомлення з нею суддею, яку, після завершення розгляду цієї справи, має бути повернуто до Служби безпеки України.

З огляду на те, що у відзиві зазначено реєстраційні дані, а саме, дату та номер довідки, які відповідають даним в надісланій довідці супровідним листом від 28.08.2018 року №16/3453/ДСК, слід дійти висновку, що це є довідка, на підставі якої прийнято оскаржувані рішення.

Суд звертає увагу, що позивачем та його представником не здійснювалося відповідних дій з метою отримання дозволу у розпорядника інформації для ознайомлення із означеною довідкою.

Отже, враховуючи, що відповідачем долучено довідку лише для ознайомлення із нею суддею, та, беручи до уваги не надання дозволу розпорядником інформації позивачу та його представнику на ознайомлення з нею, не розкриваючи змісту довідки від 04.04.2017 року №14/3/3/8282, встановлено, що Службою безпеки України довідку складено без дотримання вимог підпунктів 1-3, 5 абзацу другого пункту 3 Інструкції №344, що виключає можливість винесення на підставі такої довідки постанови про заборону в'їзду в Україну саме позивачеві.

Суд наголошує на тому, що в порушення підпункту 1 абзацу другого пункту 3 Інструкції №344 у довідці від 04.04.2017 року №14/3/3/8282 не зазначено жодних ідентифікуючих даних позивача та документів, які посвідчують його особу, в той час, як ОСОБА_1 має посвідку на постійне проживання НОМЕР_2, яку йому видано 04.12.2013 року, посвідка є дійсною, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

На думку суду, дана обставина є вагомою, оскільки не зазначення ідентифікуючих даних особи, стосовно якої приймається рішення щодо заборони в'їзду на територію України, унеможливлює належне встановлення особи, стосовно якої складається відповідна постанова, в подальшому доручення, та рішення уповноваженою особою органів прикордонної служби про заборону в'їзду на територію України з метою виконання такого доручення.

Суд враховує, що відповідно до вимог вищевикладеного дані національного паспорта або іншого документа, який посвідчує особу (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі), місце народження, місце роботи, посада, місце проживання, контактний телефон мають зазначатися за наявності. Разом з тим, відповідачем не наведено жодних обставин, які б унеможливлювати отримання відповідачем таких даних з огляду на отримання позивачем посвідки на постійне проживання НОМЕР_2, що зумовлює обробку відповідних документів з прийняттям рішення уповноваженим органом.

Саме довідка є тим первинним документом, який містить у собі дійсні обставини з обґрунтуванням суспільної небезпечності перебування особи на території України, відносно якої приймається рішення.

Відповідачем, окрім запропонованого строку заборони в'їзду в Україну, у довідці від 04.04.2017 року №14/3/3/8282 інших даних, зокрема, ідентифікуючих особу позивача, не зазначено, що свідчить про протиправність прийнятої на підставі цієї довідки постанови в подальшому, оскільки така довідка не відповідає встановленим вимогам, визначеним пунктом 3 Інструкції №344.

Відповідно до пункту 7 Інструкції №344 постанова складається у двох примірниках, які підписуються оперативним співробітником, та погоджуються: у Центральному управлінні - начальником функціонального підрозділу або його заступником; у регіональному органі - начальником органу або його заступником.

Так, судом встановлено, що 06.04.2017 року старшим оперуповноваженим в ОВС 3 відділу 3 управління ГУ БКОЗ СБ України, за погодженням з начальником 3 відділу 3 управління ГУ БКОЗ СБ України та заступником начальника 3 управління ГУ БКОЗ СБ України винесено постанову від 06.04.2017 року №14/3/3-8665 про заборону в'їзду на територію України громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на п'ять років, яку затверджено першим заступником Голови СБ України начальником ГУ БКОЗ.

Відповідно до додатку до Інструкції №344 постанова має містити наступну інформацію про особу, стосовно якої вона виноситься, а саме: прізвище, ім'я, друге ім'я, по батькові (українськими та латинськими літерами), число, місяць, рік народження, стать, громадянство (підданство) або країна постійного проживання, а також за наявності - документ, що посвідчує особу, місце народження, місце роботи, посада, місце тимчасового перебування в Україні (домашня адреса, телефон).

З долученої до матеріалів справи копії оскаржуваної постанови встановлено, що при її складанні уповноваженою особою Служби безпеки України не зазначено ідентифікуючих даних особи, окрім його громадянства - Грузія, прізвища та ім'я (українськими та латинськими літерами) - "ОСОБА_1", "ОСОБА_1" та дати народження - ІНФОРМАЦІЯ_1, що суперечить вимогам, визначених у додатку Інструкції №344 щодо оформлення та змісту постанови.

Примірники постанови затверджуються Головою СБ України або його першим заступником чи заступником відповідно до розподілу функціональних обов'язків.

Строк заборони в'їзду в Україну особі обчислюється з дати затвердження постанови.

Пунктом 8 Інструкції №344 передбачено, що перший примірник затвердженої постанови та довідка зберігаються в підрозділі органу, який виніс постанову. Другий примірник постанови, завірений гербовою печаткою, направляється в ДКР.

Направлення Державній прикордонній службі України доручення щодо заборони в'їзду в Україну особи забезпечується ДКР відповідно до Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон (із змінами і доповненнями) (далі також - Порядок №280), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2013 року № 280.

Згідно з пунктом 1 цей Порядок визначає механізм надання Держприкордонслужбі та виконання нею доручень уповноважених державних органів - правоохоронних, розвідувальних органів та ДМС щодо осіб, які перетинають державний кордон (далі - доручення).

Відповідно до пунктів 2 - 4 Порядку №280 уповноважені державні органи під час надання, а Держприкордонслужба під час виконання доручень керуються Конституцією та законами України і цим Порядком.

Доручення Держприкордонслужбі надаються уповноваженими державними органами відповідно до їх компетенції та за наявності підстав, визначених законом.

Доручення надсилаються на адресу органу Держприкордонслужби, визначеного Адміністрацією Держприкордонслужби (далі - орган Держприкордонслужби).

Абзацом 1 пункту 5 Порядку №280 передбачено, що уповноважені державні органи можуть надавати доручення щодо заборони в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства протягом строку, встановленого уповноваженим державним органом.

Згідно з абзацом 3 пункту 7, пунктами 8-9 Порядку №280 доручення оформляються на бланку за формою згідно з додатком за підписом: Голови СБУ або його заступників, начальників функціональних підрозділів Центрального управління СБУ, що провадять оперативно-розшукову та контррозвідувальну діяльність, регіональних органів та органів військової контррозвідки, а також їх заступників.

Доручення, що надається згідно з абзацами другим - четвертим пункту 5 цього Порядку, надсилається разом із завіреною в установленому порядку копією постанови, винесеної посадовою особою відповідного уповноваженого державного органу, або рішення слідчого судді, суду.

У дорученні його ініціатором зазначаються такі відомості про особу: громадянство (підданство); прізвище, ім'я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян України - українською мовою, для іноземців та осіб без громадянства - латиницею); дата народження (день, місяць, рік); стать; місце проживання; серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий.

Доручення оформляються стосовно однієї особи із зазначенням на відповідному бланку лише одного з видів доручень, передбачених у пункті 5 цього Порядку.

Так, судом встановлено, що за підписом першого заступника Голови СБ України начальником ГУ БКОЗ голові Державної прикордонної служби України скеровано доручення Служби безпеки України від 06.04.2017 року №14/3/3-8696 стосовно громадянина Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать чоловіча, за видом "заборона в'їзду в Україну", строк здійснення контролю: протягом п'яти років (до 06.04.2022 року). Правовою підставою для надання доручення зазначено: контррозвідувальна справа №1411, норма закону: постанова Кабінету Міністрів України від 17.04.2013 року №280 "Про затвердження Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон", стаття 7 Закону України "Про контррозвідувальну діяльність".

З копії оскаржуваного доручення, яке мітиться у матеріалах справи, судом встановлено, що у відомостях про особу, щодо якої надається доручення також не міститься повного переліку даних, що не дає можливості ідентифікувати саме позивача, під час виконання доручення від 06.04.2017 року №14/3/3-8696 Держприкордонслужбою України, з огляду на що, зміст цього доручення не відповідає встановленим вимогам пункту 9 Порядку №280.

Крім іншого, судом встановлено, що прізвище та ім'я особи, стосовно якої винесено як постанову так і доручення від 06.04.2017 року, українськими літерами зазначено як "ОСОБА_1", латинськими літерами як "ОСОБА_1".

Водночас, з матеріалів справи судом встановлено, що рішенням від 27.05.2017 року пункту пропуску "Бориспіль" відмовлено в перетинанні державного кордону України іноземцю або особою без громадянства на в'їзд в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, прізвище та ім'я якого латинськими літерами "ОСОБА_1" (копія якого міститься у матеріалах справи) на підставі паспортного документу серії НОМЕР_3.

Отже, дані особи - позивача, зазначені у рішенні від 27.05.2017 року пункту пропуску "Бориспіль" різняться з даними особи, щодо якої винесено оскаржувані постанову та доручення що, окрім іншого, не може свідчити про відмову у перетинанні кордону саме тій особи, стосовно якої складено довідку та оскаржувані постанову та доручення.

Відповідно до пункту 12 Порядку №280 доручення, що надійшли до органу Держприкордонслужби, беруться ним на контроль не пізніше наступного дня після їх надходження.

Доручення, що надаються згідно з абзацом другим пункту 5 цього Порядку, беруться на контроль не більш як на строк, визначений у Законі України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Абзацом 3 пункту 14 Порядку №280 встановлено, що орган Держприкордонслужби не приймає доручення до виконання у разі, коли: до доручення про заборону в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства не додано копії відповідної постанови, винесеної посадовою особою уповноваженого державного органу.

Згідно з пунктом 15 Порядку №280, про відмову у виконанні доручення посадова особа органу Держприкордонслужби інформує уповноважений державний орган, який надав доручення, із зазначенням причини.

Отже, судом встановлено, що Адміністрацією Держприкордонслужби України 11.04.2017 року за вх.№450/0/17-17-ДСК отримано доручення Служби безпеки України від 06.04.2017 року №14/3/3-8696 щодо громадянина Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать чоловіча, за видом "заборона в'їзду в Україну", строк здійснення контролю: протягом п'яти років (до 06.04.2022 року). Правовою підставою для надання доручення зазначено: контррозвідувальна справа №1411, норма закону: постанова Кабінету Міністрів України від 17.04.2013 року №280 "Про затвердження Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон", стаття 7 Закону України "Про контррозвідувальну діяльність" за підписом першого заступника Голови СБ України начальником ГУ БКОЗ.

Відповідно до вчиненої резолюції уповноваженої посадової особи Адміністрації Держприкордонслужби України Стрижаку Д., 11.04.2017 року щодо відмови у прийнятті доручення до виконання, останнім прийнято 11.04.2017 року відповідне рішення, про що зазначено на дорученні від 06.04.2017 року №14/3/3-8696.

З пояснень відповідача та третьої особи встановлено, що супровідним листом Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 24.04.2017 року №14/10125 на №0.64-12287/015-17 від 11.04.2017 року Головному центру обробки спеціальної інформації ДПС України надіслано в доповнення до доручення від 06.04.2017 року №14/3/3-8696 постанову СБУ від 06.04.2017 року №14/3/3-8665.

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що Держприкордонслужбою України відмовлено у прийнятті до виконання доручення СБУ від 06.04.2017 року №14/3/3-8696 на підставі абзацу 3 пункту 14 Порядку №280, тобто на тій підставі, що Службою безпеки України не надіслано разом із дорученням примірника постанови, винесеної посадовою особою Служби безпеки України, яка, в свою чергу, передує складанню цього доручення, та з дати винесення якої Держприкордонслужбою має обчислюватися строк заборони в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 (пункт 7 Інструкції №344), що окрім іншого не заперечується відповідачем.

Окрім встановленого судом порушення відповідачем підстав винесення оскаржуваної постанови від 06.04.2017 року №14/3/3-8665, відповідачем не доведено й ту обставину, що супровідним листом Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 24.04.2017 року №14/10125 на №0.64-12287/015-17 від 11.04.2017 року Головному центру обробки спеціальної інформації ДПС України надіслано в доповнення до доручення від 06.04.2017 року №14/3/3-8696 саме оскаржувану постанову від 06.04.2017 року №114/3/3-8665.

Із змісту супровідного листа від 24.04.2017 року №14/10125, у перелічених номерах постанов, які направлялися, надіслано в доповнення до доручень №№14/3/3-8679, 14/3/3-8683 - 14/3/3-8725 від 06.04.2017 року, належним чином засвідчену копію постанови від 06.04.20187 року №14/3/3-8665 не зазначено, в той час як зазначено, що направляються копії постанов №№14/3/3-8633 - 8640, 14/3/3-8644, 14/3/3-8667 - 8678 від 05.04.2017 року.

З огляду на те, що відповідачем встановлену обставину не спростовано, суд вважає не доведено відповідачем належними та допустимими доказами надіслання СБУ оскаржуваної постанови Держприкордонслужбі України, з огляду на що, доручення від 06.04.2017 року №14/3/3-8696 прийнято в подальшому (а саме, 26.04.2017 року, як зазначено третьою особою у відповіді на адвокатський запит) до виконання Держприкордонслужбою України безпідставно.

Враховуючи встановлені судом обставини порушення процедури прийняття оскаржуваних позивачем постанови та доручення від 06.04.2017 року, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині: визнання протиправним та скасування доручення Служби безпеки України від 06.04.2017 року за №14/3/3-8696 щодо заборони в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на п'ять років та визнання протиправною та скасування постанови СБУ від 06.04.2017 року про заборону в'їзду в Україну громадянину ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на п'ять років.

Крім іншого, суду не надано належних, допустимих на достовірних, в розумінні статей 73-75 Кодексу адміністративного судочинства України, доказів існування суспільної небезпеки, якої може завдати позивач.

Також, суд приймає до уваги доводи позивача щодо відсутності порушених щодо нього в Україні будь-яких кримінальних проваджень, постановлених судами вироків суду про притягнення до кримінальної відповідальності або оголошення його в розшук, що підтверджуються відповідями Головного слідчого управління СБУ від 05.09.2017 року №6я-1580/2 на запит від 28.08.2017 року №41/05-17-з4 адвоката позивача ОСОБА_7, та листом Генеральної прокуратури України від 04.09.2017 року №27/1-248вих-17 у відповідь на запит адвоката ОСОБА_7 від 28.08.2017 року №41/05-17-з5.

Суд вважає за доцільне наголосити щодо клопотання представника відповідача 06.12.2018 року про витребування доказів, а саме, у ДМС України - висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 від 29.01.2015 року; у МВС України - подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.01.2015 року №9/7-702.

В обґрунтування клопотання представником відповідача пояснено, що Міністерством внутрішніх справ України 21.01.2015 року за №9/7-702 направлено до Державної міграційної служби України подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за результатами якого 29.01.2015 року Державною міграційною службою України затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україні позивачу, що, на думку представника відповідача, свідчить про суспільну небезпечність перебування позивача на території України.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Дослідивши клопотання судом встановлено не доведеність представником відповідача, що саме вказані обставини у клопотанні Службою безпеки України покладено в основу оскаржуваних постанови та доручення.

Крім іншого, за результатами аналізу нормативної бази, судом встановлено, що відповідно до пункту 2 Інструкції №344 довідка має містити обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в'їзду із зазначенням фактів вчинення особою суспільно небезпечного діяння та посиланням на відповідну статтю Кримінального кодексу України.

Водночас, в ході судового розгляду справи встановлено, що у довідці від 04.04.2017 року №14/3/3/8282 обставин, на які посилається представник відповідача у клопотанні про витребування доказів, а саме, що позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, що є однією з підстав для заборони йому в'їзду на територію України - не зазначено.

Між тим, ці обставини спростовано наявною у матеріалах справи долученою позивачем посвідкою на постійне проживання НОМЕР_2, виданою 04.12.2013 року громадянину Грузії ОСОБА_1, дійсною на момент розгляду справи, що відповідачем не спростовано.

Необґрунтованість заявленого клопотання в тій частині, що Службою безпеки України враховано саме ці обставини при складанні довідки, оскаржуваних постанови та доручення, виключає підстави вважати ці докази належними в розумінні статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на що, керуючись частиною другою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України судом представнику відповідача повернуто це клопотання без розгляду.

Також, щодо тверджень представника відповідача у додаткових поясненнях від 26.12.2018 року, в яких зазначено, що під час прийняття рішення про заборону позивачу в'їзду на територію України взято до уваги факт винесення 25.07.2014 року Дніпровським районним судом міста Києва постанови про примусове видворення з території України громадянина Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яке у подальшому представником позивача ОСОБА_7 оскаржено до апеляційної та касаційної інстанції, проте Вищим адміністративним судом України рішення про примусове видворення залишено без змін (справа №К/800/47187/14), суд дійшов до наступних висновків.

На переконання представника відповідача, представником позивача повідомляються суду неправдиві відомості про те, що позивача жодного разу не було видворено за межі України, в спростування чого представником відповідача долучено роздруківку ухвали Вищого адміністративного суду України від 27.11.2014 року у провадженні №К/800/47187/14.

Проте, суд не приймає в якості належного доказу долучену відповідачем до додаткових пояснень від 26.12.2018 року роздруківку ухвали Вищого адміністративного суду України від 27.11.2014 року у провадженні №К/800/47187/14, в якій знеособлено учасників справи та, як вбачається із її змісту, вирішувалися правовідносини, що склалися у 2014 році та не стосуються винесених у квітні місяці 2017 року СБУ доручення та постанови, оскаржуваних у межах цієї справи. Крім іншого, в долученому судовому рішенні мова йде про залишення без задоволення касаційної скарги представника Особа 6 Особа 4 без задоволення, а судових рішень першої та другої інстанції - без змін, якими позов Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві до громадянина Грузії Особа 6 про примусове видворення за межі України задоволено. При цьому, представником відповідача жодних відомостей щодо виконання цього рішення суду саме стосовно позивача до суду не надано.

Водночас, суд звертає увагу, що у відповідь на адвокатський запит від 28.08.2017 року №41/05-17-з4 адвоката позивача ОСОБА_7, листом Головного слідчого управління СБУ від 05.09.2017 року №6я-1580/2 повідомлено про відсутність рішення Служби безпеки України щодо заборони в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, що свідчить про недбале ставлення відповідача до прав та інтересів позивача, охоронюваних Конституцією України.

Разом з тим, твердження представника відповідача про те, що ухвала Вищого адміністративного суду України від 27.11.2014 року у провадженні №К/800/47187/14 є однією з підстав для винесення рішення про заборону в'їзду в Україну, спростовано як змістом довідки від 04.04.2017 року, в якій не зазначено цих обставин, так й оскаржуваними постановою та дорученням.

Отже, представником відповідача не виконано обов'язок, покладений статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України в частині доказування правомірності винесених суб'єктом владних повноважень оскаржуваних рішень.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування доручення Служби безпеки України від 24.04.2017 року за №14/10125 щодо заборони в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на п'ять років, суд зазначає наступне.

У відповідь на адвокатський запит ОСОБА_7 від 28.08.2017 року №41/05-17-з1 про надання інформації стосовно громадянина Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (яку надано 01.09.2017 року №0.64-27897/0/15-17), Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України повідомлено, що з 26.04.2017 року Державною прикордонною службою України виконуються доручення СБУ від 06.04.2017 року №14/3/3-8696 (для службового користування) та від 24.04.2017 року №14/10125 щодо заборони в'їзду в Україну громадянину Грузії терміном на п'ять років (до 06.04.2022 року).

Водночас, ознайомившись із доданою копією "доручення СБУ від 24.04.2017 року №14/10125", долученого до заяви третьої особи від 22.12.2018 року, встановлено, що це "доручення" має вигляд супровідного листа, надісланого СБУ Держприкордонслужбі, яким надіслано "в доповнення до доручень №№14/3/3-8679, 14/3/3-8683 - 14/3/3-8725 від 06.04.2017 року завірені копії постанов про заборону в'їзду".

Із змісту цього "доручення" не зрозуміло, щодо якої особи СБУ винесено постанови, які надіслано цим "дорученням" та з яких підстав його винесено.

Тобто, судом критично сприйнято твердження відповідача та третьої особи, що "доручення СБУ від 24.04.2017 року №14/10125" є саме дорученням уповноваженого органу в розумінні Порядку, яким визначено обов'язкові форму та зміст.

Крім того, через канцелярію суду 26.12.2018 року представником СБУ подано додаткові пояснення, в яких відповідачем повідомлено, що оскаржувані "доручення" від 06.04.2017 року та 24.04.2017 року є тотожними за змістом та знаходяться на виконанні у Держприкордонслужби. Проте, суду третьою особою надано лише одне "доручення" СБУ від 24.04.2017 року №14/10125, повідомивши, що доручення від 06.04.2017 року №14/3/3-8696 має гриф "для службового користування" та може бути надано лише за згодою СБУ.

З метою повного дослідження обставин справи, ухвалами суду від 10.12.2018 року та від 28.12.2018 року витребовувалися оскаржувані доручення, в тому числі, й "доручення" від 24.04.2017 року №14/10125 та підстави його прийняття.

Представником відповідача, у свою чергу, у письмових додаткових поясненнях від 11.01.2019 року зазначено наступне: "Наявність двох "доручень" СБУ щодо заборони в'їзду в Україну ОСОБА_1 (від 06.04.2017 року №14/3/3-8696 та від 24.04.2017 року №14/10125) зумовлена тим, що перший лист містив не повний пакет документів, пов'язаних із забезпеченням Державною прикордонною службою України заборони в'їзду особі в Україну, тому документи, яких не вистачало, були надані додатково Держприкордонслужбі України листом від 24.04.2017 року. Тобто, лист СБУ від 24.04.2017 року фактично є не окремим дорученням, а листом, спрямованим на надання необхідної інформації для забезпечення виконання оскаржуваної постанови про заборону в'їзду в Україну".

Також, відповідно до змісту долученої до клопотання третьої особи від 10.01.2019 року копії службової записки начальника Головного центру обробки спеціальної інформації: «Державною прикордонною службою України фактично виконується одне доручення СБ України від 06.04.2017 року №14/3/3-8696, а супровідний лист від 24.04.2017 року №14/1025 є доповненням до цього доручення, яким було надіслано копію постанови про заборони в'їзду в Україну».

Отже, враховуючи надані відповідачем та третьою особою пояснення, суд дійшов висновку, що оскаржуване позивачем доручення СБУ від 24.04.2017 року №14/10125 не є дорученням у розумінні пункту 3 Порядку №280.

Супровідний лист від 24.04.2017 року №14/10125 не є актом індивідуальної дії в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на що, його не може бути оскаржено.

Враховуючи, що у відповідь на адвокатський запит ОСОБА_7 від 28.08.2017 року №41/05-17-з1 останньому повідомлено, що Держприкордонслужбою України виконується два доручення СБУ, зокрема від 24.04.2017 року №14/10125, яке, як встановлено судом, є супровідним листом та за своєю природою не несе жодних юридичних наслідків, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина восьма статті 139 КАС України).

З огляду на те, що судом відмовлено у задоволенні в частині позовних вимог, які заявлено через некоректне повідомлення Держприкордонслужбою України відомостей щодо виконання нею доручення СБУ від 24.04.2017 року, яке, як встановлено в ході судового розгляду справи, є супровідним листом, який, за своєю природою не несе жодних юридичних наслідків для позивача, суд дійшов висновку, про стягнення судового збору в повному обсязі на користь позивача через неправильні дії сторони у справі.

Відповідно до квитанції від 21.02.2018 року №0.0.971077975.1 позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 1409,60 грн. (одна тисяча чотириста дев'ять гривень 60 коп.), та, відповідно до квитанції від 12.11.2018 року №0.0..1 позивачем сплачено суму судового збору за подання заяви про збільшення позовних вимог у розмірі 704, 80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.), що підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Служби безпеки України в повному обсязі, враховуючи положення частини восьмої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись вимогами статтями 2, 3, 6 - 19, 72 - 77, 80, 90, 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати доручення Служби безпеки України від 06.04.2017 року за №14/3/3-8696 щодо заборони в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на п'ять років.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову Служби безпеки України від 06.04.2017 року про заборону в'їзду в Україну громадянину ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на п'ять років.

4. В іншій частині відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, іпн. НОМЕР_1) суму сплаченого судового збору у розмірі 2 114,40 грн. (дві тисячі сто чотирнадцять грн. 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33, ).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно частиною першою 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п'ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, іпн. НОМЕР_1);

Відповідач: Служба безпеки України (01601, м. Київ, вул.. Володимирська, 33, );

Третя особа: Адміністрація Державної прикордонної служби України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26).

Повний текст рішення складено 24.01.2019 року.

Суддя Л.О. Маруліна