Справа № 0240/2385/18-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0240/2385/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Чернюк А.Ю. Суддя-доповідач: Граб Л.С.

22 січня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М.

за участю: секретаря судового засідання:Черняк А.В.

представника позивача: Левчук А.М.

відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року (повний текст виготовлено 16.10.2018) у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області до фізичної особи ОСОБА_4 про стягнення податкового боргу,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2018 року Головне управління ДФС у Вінницькій області (далі-ГУ ДФС у Вінницькій області) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення податкового боргу в сумі 4410,63 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що незважаючи на причину несплати податкових зобов'язань-порушення банком строків виконання доручень клієнтів на переказ коштів, норми Податкового кодексу України не звільняють платника податків від обов'язку сплатити основну суму податкового зобов'язання або податкового боргу, а податковий орган - від стягнення такого податкового боргу.

Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу та просить її задовольнити. В свою чергу, відповідач заперечила стосовно задоволення апеляційної скарги і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_4 є платником податків і зборів, передбачених Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755-VI.

Згідно даних облікової картки платника податків за відповідачем рахується заборгованість щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), штрафних (фінансових) санкцій, що складає станом на день звернення до суду всього 4410,63 грн., а саме-податку на доходи фізичних осіб складає 3392,80 грн. та податкового боргу з військового збору складає 1017,83 грн.

Податковий борг із податку на доходи фізичних осіб та військового збору утворився внаслідок подання ОСОБА_4 податкової декларації про майновий стан і доходи за звітний 2015 рік № від 13.04.2016 року.

Відповідно до копій квитанцій № QS28102317 від 04.04.2018 року на суму 3392,80 грн. та № QS28102320 від 04.04.2018 року на суму 1017,83 грн., податковий борг сплачений відповідачем через ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик". Однак, банк вказані кошти на рахунок податкового органу не перерахував.

При цьому, з матеріалів справи встановлено, що 02.06.2016 року Правлінням Національного банку України прийнято рішення №46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик", про що здійснена публікація 09.06.2016 в газеті «Голос України» №160 (6360) та згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ "КБ "Хрещатик" з 06.06.2016 року до 05.06.2018 року включно.

Оскільки кошти, на погашення податкового зобов'язання на рахунок позивача не надійшли, останній звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем обов'язок щодо сплати податкового зобов'язання виконано шляхом внесення до каси відділення ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" відповідної суми коштів, а ненадходження вказаних коштів від ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" до бюджету сталося не з вини ОСОБА_4

Надаючи правову оцінку обстави нам справи, колегія суддів виходить зі слідуючого.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (далі-ПК України) передбачено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори у строки та в розмірах, встановлених цим Кодексом.

Грошове зобов'язання платника податків відповідно до пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України-сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

У підпункті 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий борг-сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 57.1 статті 57 ПК України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації.

Відповідно до пункту 38.1 статті 38 ПК України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Як слідує з матеріалів справи, 04.01.2018 року ОСОБА_4 з метою погашення податкового боргу в ромірі 4410,63 грн., внесено до банківської установи повну суму грошового зобов'язання та в той же день кошти прийняті для виконання банківської операції, що підтверджується копіями квитанцій № QS28102317 від 04.04.2018 року на суму 3392,80 грн. та № QS28102320 від 04.04.2018 року на суму 1017,83 грн.

Положеннями статті 1 Закону України від 05.04.2001 № 2346-III "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" визначено, що переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Згідно з пунктом 22.4 статті 22 вказаного Закону ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання. При цьому банк має забезпечити фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.

Отже, виконання платником податкового обов'язку по перерахуванню в бюджет суми податкового зобов'язання та його сплати, пов'язане саме з моментом подання в банк платіжного доручення на перерахування відповідних сум податкових зобов'язань, а ініціювання переказу вважається остаточно завершеним і за подальший переказ сум податкового зобов'язання відповідальність несе банк.

Відповідно до пункту 129.6 статті 129 ПК України, за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", з вини банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, такий банк/орган сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Таким чином, враховуючи, що визначальним у змісті даної норми є те, з чиєї вини відбулося невнесення чи неповне внесення податку, збору (обов'язкового платежу) до бюджету або державного цільового фонду, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інсанції, що у разі несвоєчасного надходження до державного бюджету грошових коштів не з вини платника податку, останній звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів.

Разом з тим, Податковий Кодекс України не звільняє платника податку від обов'язку сплатити основну суму податкового боргу.

Як встановлено з матеріалів справи та не заперечувалося відповідачем, ГУ Державної фіскальної служби у Вінницькій області не застосовувало до ОСОБА_4 штрафних санкцій за не перерахування податку на доходи фізичних осіб до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору, що в сумі становить 4410,63 грн., а лише просить стягнути з останньої кошти за основним платежем.

Так, згідно ст.43 Бюджетного Кодексу України, при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Частиною 5 статті 45 Бюджетного Кодексу України встановлено, що податки і збори та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Отже, зважаючи на те, що станом на момент звернення позивачем до суду з даним позовом, податковий борг, який рахується за ОСОБА_4 на суму 4410,63 грн. не зараховано до державного бюджету, у позивача наявні законні підстави для стягнення з відповідача вказаних коштів в судовому порядку.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до ст. 55 Закону України від 07.12.2000 № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Зокрема пунктом 32.1 ст.32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Так, з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_4 є кредитором ПАТ "КБ "Хрещатик" за заборгованістю, що виникла за квитанцією № QS28102317 від 04.04.2018 року на суму 3392,80 грн. та № QS28102320 від 04.04.2018 року на суму 1017,83 грн. і відповідно до кредиторської вимоги від 01.06.2016 відповідач просить належні їй кошти в порядку та черговості вимог кредиторів перерахувати на поточний рахунок останньої.

Таким чином, вищезазначені кошти, в порядку черговості будуть повернуті ОСОБА_4, а не на погашення податкового боргу до державного бюджету.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи колегія суддів вважає, що слід скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області до фізичної особи ОСОБА_4 про стягнення податкового боргу скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Стягнути з фізичної особи ОСОБА_4 податковий борг в сумі 4410,63 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 28 січня 2019 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.