Справа № 804/4632/17
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2019 року

Київ

справа №804/4632/17

адміністративне провадження №К/9901/49351/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриців М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» Іраклієнка Юрія Петровича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» Іраклієнка Юрія Петровича на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Дурасової Ю.В., Лукманової О.М., Божко Л.А. від 22 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Іраклієнка Ю.П., Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ «Платинум Банк» Іраклієнка Ю.П. щодо невключення ОСОБА_2 до списку (переліку) вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ «Платинум Банк» Іраклієнка Ю.П. включити ОСОБА_2 до списку (переліку) вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, стосовно гарантованої суми у розмірі 183908,60 (сто вісімдесят три тисячі дев'ятсот вісім гривень 60 копійок) грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 13 червня 2016 року між позивачем та ПАТ «Платинум Банк» укладено договір про розміщення вкладу «Готівка щомісяця» № НОМЕР_2, відповідно до умов якого внесено 150000,00 грн, договір банківського вкладу (депозиту) «Бажане збільшення» № НОМЕР_1 відповідно до умов якого внесено 1087,01 грн, також 17 червня 2016 року було укладено договір про розміщення вкладу «Готівка щомісяця» № НОМЕР_3, відповідно до умов якого внесено 30000,00 грн. Після прийняття рішення про ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» почались виплати гарантованої суми вкладникам, але позивача не було включено до списків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Позивач вважає бездіяльність відповідачів протиправною та такою, що суперечить нормам чинного законодавства України, зокрема, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дочка позивача працювала на посаді начальника Відділення № 8 ПАТ «Платинум банк», тобто є асоційованою особою керівника банку та особою, яка пов'язана з банком. У зв'язку з цим, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач діяв правомірно, прийнявши рішення про визнання позивача та його близьких родичів пов'язаними з банком особами.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено.

Задовольняючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що донька позивача ОСОБА_4 працювала на посаді начальника відділення № 8 ПАТ «Платинум Банк», що ніяким чином не відповідає зазначеному в статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначенню про пов'язану з банком особу. На цій підставі суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про те, що позивача протиправно не було включено до переліку вкладників, що мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» Іраклієнко Ю.П. звернувся з касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, у якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити у силі постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу подано 06 квітня 2018 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 квітня 2018 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів, суддею-доповідачем визначено суддю Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І., Коваленко Н.В.

Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» Іраклієнка Ю.П. на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2018 року у справі № 804/4632/17, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати відзив на касаційну скаргу.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 13 червня 2016 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» був укладений договір банківського вкладу (депозиту) «Готівка щомісяця» № НОМЕР_2, відповідно до умов якого внесено 150000,00 грн (сто п'ятдесят тисяч грн 00 коп.), внесення готівкових коштів підтверджується квитанцією від 13 червня 2016 року.

Також 13 червня 2016 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» був укладений договір банківського вкладу(депозиту) «Бажане збільшення» № НОМЕР_1, відповідно до умов якого внесено 1087,01 грн (одна тисяча вісімдесят сім грн 01 коп., внесення готівкових коштів підтверджується квитанцією від 13 червня 2016 року.

17 червня 2016 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Платинум банк» був укладений договір банківського вкладу(депозиту) «Готівка щомісяця» № НОМЕР_3, відповідно до умов якого внесено 30000,00 грн (тридцять тисяч грн 00 коп.), внесення готівкових коштів підтверджується квитанцією від 17 червня 2016 року.

На підставі рішення Правління Національного банку України від 10 січня 2017 року № 14-рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 11 січня 2017 року № 85 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», згідно яким розпочато процедуру виведення ПАТ «Платинум Банк» з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 11 січня 2017 року до 10 лютого 2017 року включно, призначено Уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора, визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Іраклієнку Ю.П. на один місяць з 11 січня 2017 року до 10 лютого 2017 року включно.

Виконавча дирекція Фонду гарантування прийняла рішення від 09 лютого 2017 року № 501, відповідно до якого продовжено строк тимчасової адміністрації у ПАТ «Платинум Банк» з 11 лютого 2017 року до 10 березня 2017 року включно та продовжено строк повноважень Уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Платинум Банк» Іраклієнка Ю.П. відповідно.

Фонд гарантування звернувся до Національного банку України з пропозицією про відкликання з 24 лютого 2017 року банківської ліцензії та ліквідацію банку ПАТ «Платинум Банк». Таке рішення прийнято Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20 лютого 2017 року.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 23 лютого 2017 року № 95-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 24 лютого 2017 року № 743 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Платинум Банк» з 24 лютого 2017 року до 23 лютого 2019 року включно, призначено Уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Платинум Банк», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у тому числі з підписання всіх договорів, пов'язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, Іраклієнка Ю.П. строком на два роки з 24 лютого 2017 року до 23 лютого 2019 року включно.

01 березня 2017 року було здійснено публікацію про ліквідацію банку у газеті «Голос України» № 39 (6544) від 01 березня 2017 року.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У касаційній скарзі скаржник вказує на те, що суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки тому, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на підставі пункту 4 частини четвертої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не відшкодовує кошти, розміщенні у банку особою, яка є пов'язаною з банком особою або була такою протягом року до дня прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Скаржник зазначає, що оскільки позивач є батьком особи, яка працювала начальником одного із відділень ПАТ «Платинум Банк», то суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що вклад, розміщений позивачем, не підлягає відшкодуванню за рахунок ФГВФО, у той час як апеляційний суд неправильно застосував статтю 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк», у якому зазначається, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки апеляційний суд дійшов до правильного висновку про те, що донька позивача та відповідно й позивач не є пов'язаними (асоційованими) із банком особами у розумінні статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відтак, за відсутності та недоведеності інших підстав для не включення ОСОБА_2 до переліку вкладників ПАТ «Платинум Банк», які мають право на відшкодування суми вкладу за рахунок коштів ФГФО, бездіяльність Уповноваженої особи Фонду щодо не включення позивача до такого переліку є протиправною; просить залишити у силі рішення апеляційного суду, а касаційну скаргу - без задоволення.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2018 року не відповідає, а викладені у касаційній скарзі доводи скаржника є обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження ФГВФО, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; Закон № 4452-VI).

Частиною першою статті 3 Закону № 4452-VI визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на дату прийняття такого рішення незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000,00 грн. Фонд не відшкодовує кошти: передані банку в довірче управління; за вкладом у розмірі менше 10 гривень; за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред'явника.

Згідно з положеннями статті 27 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр», «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Гарантії Фонду є формою участі держави у системі гарантування вкладів фізичних осіб, передбаченої Законом № 4452-VI; для виконання Фондом відповідних зобов'язань можуть залучатися бюджетні кошти; рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодування сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб'єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження по виведенню з ринку неплатоспроможних банків (статті 2, 25).

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що держава через відповідні фінансові та організаційні механізми бере активну участь та створює належні умови для функціонування відповідно до цього Закону системи гарантування вкладів фізичних осіб шляхом забезпечення фізичній особі, яка на момент прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, мала у такому банку вклад (від 10 грн), відшкодування суми коштів, зокрема, розміщених на цьому вкладі, включаючи нараховані відсотки, за рахунок коштів ФГВФО у межах суми, встановленої адміністративною радою Фонду, яка не може бути меншою 200000 грн.

Отже, Закон № 4452-VI пов'язує можливість реалізації права на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами з настанням таких обставин: 1) прийняття Національним банком України рішення про віднесення відповідного банку до категорії неплатоспроможних (у разі, якщо на дату прийняття такого рішення дія договору банківського вкладу закінчилась) або рішення про відкликання банківської ліцензії; 2) наявність на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних у фізичної особи банківського вкладу за договором, укладеним до вказаної дати; 3) наявність на зазначеному банківському вкладі фізичної особи коштів разом з нарахованими відсотками на суму не менше 10 грн; 4) включення уповноваженою особою Фонду фізичної особи до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми коштів за вкладами, з визначенням конкретної суми відшкодування; 5) затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстрів вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, відповідно до складеного уповноваженою особою Фонду переліку вкладників.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, на дату прийняття Правлінням НБУ постанови від 10 січня 2017 року № 14-рш/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних» на депозитних рахунках ОСОБА_2 знаходилась:

№ НОМЕР_2 сума 150000 грн;

№ НОМЕР_1 сума 1087,01 грн;

№ НОМЕР_3 сума 30000 грн.

Внесення коштів на депозитні рахунки позивача підтверджується квитанціями від 13 червня 2016 року та від 17 червня 2016 року.

Разом з тим, Уповноваженою особою Фонду позивача не було включено до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми вкладу за рахунок коштів ФГВФО.

Відповідно до частини першої статті 34 Закону № 4452-VI Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, відповідно до пункту 16 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI, називається тимчасовою адміністрацією.

Відповідно до частини другої статті 34 Закону № 4452-VI не пізніше наступного робочого дня після початку тимчасової адміністрації Фонд розміщує інформацію про запровадження тимчасової адміністрації в банку на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет і не пізніше ніж через 10 днів публікує її в газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України».

Частинами третьою, п'ятою цієї статті також передбачено, що виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.

Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 4452-VI з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

За частиною третьою цієї ж статті правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними.

Закон № 4452-VI визначає порядок складання уповноваженою особою Фонду переліку вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, а також підстави та умови, за наявності яких відшкодування суми коштів за банківським вкладом фізичним особам за рахунок коштів ФГВФО не здійснюється.

Згідно з положеннями пункту 4 частини четвертої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд не відшкодовує кошти, зокрема, розміщені на вклад у банку особою, яка є пов'язаною з банком особою або була такою особою протягом року до дня прийняття Національним банком України рішення про віднесення такого банку до категорії неплатоспроможних (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом року до дня прийняття такого рішення).

Статтею 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено перелік пов'язаних з банком осіб. Зокрема, до таких відносяться:

1) контролери банку;

2) особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку;

3) керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку;

4) споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи;

5) особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку;

6) керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб;

7) асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1-6 цієї частини;

8) юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі;

9) будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що пов'язаною з банком може бути, зокрема, особа, яка підпадає під ознаки, визначені у пунктах 1-6 частини першої статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», асоційовані особи з такими особами. Однією з категорій пов'язаних з банком осіб є керівники банку.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, дійшов до висновку про те, що позивач є асоційованою особою керівника банку (начальника відділення), тобто підпадає під ознаки пов'язаної з банком особи, відтак, розміщена позивачем сума банківського вкладу не підлягає відшкодуванню за рахунок коштів ФГВФО на підставі пункту 4 частини четвертої статті 26 Закону № 4452-VI, оскільки до спірних правовідносин було застосовано норми закону, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції на підставі застосування норми закону, яка була чинною на момент розгляду справи у суді апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не має відношення (не є асоційованою особою) до пов'язаної з банком особи, оскільки посада начальника відділення, яку обіймала донька позивача, не відноситься до посади керівника банку.

Вирішуючи питання про правильність застосування норм матеріального права судами першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) асоційована особа - чоловік або дружина, прямі родичі цієї особи (батько, мати, діти, рідні брати та сестри, дід, баба, онуки), прямі родичі чоловіка або дружини цієї особи, чоловік або дружина прямого родича.

Поняття «керівник банку» визначене у частині першій статті 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність». При цьому, згідно з положеннями частини першої статті 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління банку, головний бухгалтер, його заступники, керівники відокремлених підрозділів банку.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що донька позивача ОСОБА_4 у період з 19 серпня 2011 року по 20 березня 2017 року працювала на посаді начальника Відділення № 8 ПАТ «Платинум банк» в м. Дніпропетровську, що підтверджується наказом ПАТ «Платинум банк» від 15 серпня 2011 року № 3334-К та наказом ПАТ «Платинум банк» від 10 березня 2017 року № ІМВ/К-01338.

16 листопада 2017 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення ведення бізнесу та залучення інвестицій емітентами цінних паперів» (набув чинності 06 січня 2018 року), яким, зокрема, внесено зміни до статті 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність» шляхом виключення з переліку посад, які належать до посади «керівник банку», посади керівника відокремленого підрозділу банку.

Колегія суддів враховує, що особливістю провадження в адміністративних справах є те, що, за загальним правилом, спір вирішується шляхом оцінювання правомірності дій, рішень чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень у певний момент часу (момент прийняття рішення або вчинення дії за зверненням суб'єкта приватного права; момент неприйняття рішення (нездійснення дії), коли існував відповідний обов'язок щодо його прийняття (здійснення дії). При цьому, зміна законодавчого регулювання відповідних обов'язків суб'єкта владних повноважень у майбутньому, як правило, не впливає на оцінку судом правомірності його дій, рішень або бездіяльності у момент їх фактичного здійснення (прийняття), незалежно від інстанції та часу розгляду позову, апеляційної або касаційної скарги.

Разом з тим, суб'єкт приватного права, за загальним правилом, не позбавлений права повторного звернення до суб'єкта владних повноважень з аналогічним зверненням та, у випадку незгоди з новим рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, - звернення до адміністративного суду, оскільки у зв'язку зі змінами законодавчого регулювання змінилась й підстава позову. Означений підхід повною мірою відповідає принципу правової визначеності та не суперечить праву особи на ефективний судовий захист.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду, у системному зв'язку з принципом правової визначеності, слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб'єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв'язку з таким скасуванням.

З огляду на це, колегія суддів доходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення про правомірність дій Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» на підставі закону, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема, статті 26 Закону № 4452-VI, статей 42 та 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до яких керівник відокремленого структурного підрозділу банку та асоційована з ним особа визнавалися пов'язаними з банком особами та, відповідно, на вклад, розміщений цими особами не поширювались гарантії щодо відшкодування коштів за рахунок ФГВФО. Вказані норми законів були чинними, як на момент укладення договору банківського вкладу та розміщення коштів на банківському рахунку (13 та 17 червня 2016 року), так і на момент віднесення ПАТ «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних (10 січня 2017 року), прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії (24 лютого 2017 року) та на момент прийняття Уповноваженою особою Фонду рішення щодо невключення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування суми вкладу за рахунок коштів ФГВФО.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції помилково застосував редакцію статті 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність», чинну на момент розгляду справи у суді апеляційної інстанції, скасувавши законне рішення суду першої інстанції.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об'єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2011 року № 13-рп/2011).

Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, то в силу статті 352 КАС України є підстави для задоволення касаційної скарги Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк», скасування постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2018 року та залишення у силі постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року.

Оскільки колегія суддів задовольняє касаційну скаргу сторони, яка є суб'єктом владних повноважень, то відповідно до статті 139 КАС України судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» Іраклієнка Юрія Петровича задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2018 року скасувати.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року залишити у силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленк