Справа № 200/13039/15-а(2а/200/267/15)
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 січня 2019 року

Київ

справа №200/13039/15-а(2а/200/267/15)

адміністративне провадження №К/9901/16180/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року (колегія суддів у складі: головуючого судді Шлай А.В., суддів Прокопчук Т.С., Чабаненко С.В.) у справі № 200/13039/15-а (2а/200/267/15) за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Головного управління Державної казначейської служби України, Апеляційного суду Дніпропетровської області про стягнення вихідної допомоги,

установив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України), Головного управління Державної казначейської служби України (далі - ГУ ДКС України), Апеляційного суду Дніпропетровської області, в якому просила: стягнути з ГУ ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного Казначейського рахунку на її користь вихідної допомоги у розмірі 227766 грн.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року (суддя Женеску Е.В.) позов задоволено: визнано протиправною бездіяльність відповідачів щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день подання заяви про відставку; стягнуто з ГУ ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного Казначейського рахунку на користь позивача вихідної допомоги у розмірі 227766 грн; зобов'язано ДСА України передати Апеляційному суду Дніпропетровської області бюджетні асигнування на виплату вихідної допомоги судді у відставці ОСОБА_1; зобов'язано Апеляційний суд Дніпропетровської області виплатити позивачу перераховані кошти; постанову в частині стягнення на користь позивача вихідної допомоги у розмірі 227766 грн звернуто до негайного виконання.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року скасовано постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, скаржник просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі постанову суду першої інстанції. Скаргу мотивує тим, що на час подання заяви про відставку та на час надходження до Верховної Ради України подання Вищої ради юстиції про звільнення позивача у відставку діяли норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, статтею 136 якого передбачалася право судді на отримання вихідної допомоги. Внаслідок протиправної бездіяльності Верховної Ради України щодо тривалого розгляду питання про відставку позивача, яка констатована судовим рішенням Верховного Суду України від 13 жовтня 2015 року у справі № 21-576а15, позивач була позбавлена права на отримання вихідної допомоги. Вказує, що станом на час подання заяви про відставку, у неї були «законні сподівання» на отримання вихідної допомоги, оскільки чинне на той час законодавство гарантувало виплату такої допомоги, а тому відмова у її виплаті свідчить про порушення прав позивача у контексті статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу верховенства права.

У запереченнях на касаційну скаргу ДСА України просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки вважає доводи позивача безпідставними, а рішення суду апеляційної інстанції - таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 6 червня 1997 року ОСОБА_1 обрана на посаду судді Апеляційного суду Дніпропетровської області безстроково.

14 січня 2014 року позивач звернулася до Вищої ради юстиції із заявою про її звільнення з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області у відставку, у зв'язку з чим 13 лютого 2014 року Вища рада юстиції внесла відповідне подання до Верховної Ради України.

Постановою Верховної Ради України від 25 грудня 2014 року № 59-VІІІ позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2014 року № 228-к позивач виключена зі штату цього суду.

Поряд з цим, судами встановлено, що постановою Верховного Суду України від 13 жовтня 2015 року у справі № 21-576а15 визнано протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду нею подання Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді у зв'язку із поданням заяви про відставку.

25 листопада 2015 року позивач звернулася до Апеляційного суду Дніпропетровської області із заявою про виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Листом від 3 грудня 2015 року позивачу повідомлено, що виплата вихідної допомоги, яка передбачалася статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, діючим законодавством не передбачена.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для виплати позивачу спірної допомоги, оскільки постановою Верховного Суду України від 13 жовтня 2015 року визнано протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду подання про звільнення позивача з посади судді. Також цей суд констатував, що Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VІІ від 20 березня 2014 року є антиконституційним, тому при вирішенні цього спору застосуванню не підлягає.

Приймаючи протилежне рішення та відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що на момент прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді виплата вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою законом не передбачалась.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 109 Закону України № 2453-VI (у редакції, що діяла станом на час подання позивачем заяви про відставку - 14 січня 2014 року) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

За правилами статті 111 Закону України № 2453-VI порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради України. Рішення про звільнення з посади судді приймається більшістю від конституційного складу Верховної Ради України і оформляється постановою Верховної Ради України. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Статтею 136 Закону України № 2453-VI передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Водночас, Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII, який набрав чинності 1 квітня 2014 року, було внесено зміни до Закону України № 2453-VI, та виключено статтю 136.

Отже, судді, які вийшли у відставку після 1 квітня 2014 року, не мали права на отримання вихідної допомоги відповідно до Закону № 2453-VI.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.

Згідно з фактичними обставинами справи, ОСОБА_1 було звільнено у відставку на підставі постанови Верховної Ради України від 25 грудня 2014 року, тобто, у той час, коли положення про виплату вихідної допомоги, передбаченої статтею 136 Закону № 2453-VI, втратили чинність.

Рішення щодо неконституційності Закону України № 1166-VII в частині виключення статті 136 із Закону України № 2453-VI, Конституційним Судом України не приймалося.

Зважаючи на те, що право на отримання відповідної вихідної допомоги нерозривно пов'язане саме з датою виходу судді у відставку, а не з датою подання позивачем заяви про відставку до Вищої ради юстиції, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому, колегія суддів Верховного Суду зауважує, що відмова відповідача у виплаті такої допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав позивача, на чому він акцентує увагу, оскільки законодавство, чинне на момент виходу позивача у відставку, виплату такої допомоги не передбачало.

Крім того, у рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та виплати позивачу вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Стосовно посилань скаржника на постанову Верховного Суду України від 13 жовтня 2015 року у справі №21-576а15, якою визнано протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду подання Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку, слід зауважити, що висновки, наведені у такій постанові, не спростовують відсутність правових підстав до виплати позивачу вихідної допомоги, а можуть бути лише підставою для ініціювання окремого провадження щодо відшкодування шкоди внаслідок протиправної бездіяльності.

Посилання позивача на те, очікувана вихідна допомога, яка була гарантована державою у статті 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції, чинній на момент призначення позивача на посаду судді та під час її перебування на цій посаді, відповідно до практики Європейського суду з прав людини є правомірними (законними) очікуваннями, колегія суддів Верховного Суду вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини однією з визначальних обставин, за яких легітимні очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві існує неоднозначність у тлумаченні норми права та з приводу цього існує судовий спір.

Враховуючи, що на момент звільнення позивача з посади судді у відставку у національному законодавстві не існувало норми, яка б передбачала виплату вихідної допомоги, підстави стверджувати про порушення статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу верховенства права - відсутні.

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Водночас, приймаючи позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що даний спір предметно не підсудний місцевому загальному суду як адміністративному, а мав розглядатися окружним адміністративним судом, з огляду на суб'єктний склад відповідачів у справі та предмет спору. Апеляційний суд на це увагу теж не звернув.

Разом з тим, оскільки апеляційний адміністративний суд є судом апеляційної інстанції як для місцевого загального суду як адміністративного, так і для окружного адміністративного суду, і за результатами апеляційного розгляду цієї справи апеляційний суд скасував постанову суду першої інстанції та прийняв нове рішення, яке відповідає нормам матеріального права, колегія суддів Верховного Суду вважає за можливе залишити постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року без змін.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

постановив :

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя І.Л. Желтобрюх

Судді О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець