Справа № 826/25726/15
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року (справу розглянуто в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністр юстиції України Петренко Павло Дмитрович; Територіальне управління ДКС України по Житомирській області; заступник начальника Головного територіального управління юстиції у Житомирській області з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Данилишин Петро Богданович, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, зобов'язання поновити на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року позивач, ОСОБА_3, звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 11.06.2018, просила:

- визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства юстиції України від 02.11.2015 №3566/к про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області;

- зобов'язати Міністерство юстиції України поновити ОСОБА_3 на посаді заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції в Житомирській області на користь ОСОБА_3 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з часу звільнення по дату поновлення на посаді;

- стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10.000,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 02 листопада 2015 №3566/к "Про звільнення ОСОБА_3." в частині звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області з 02 листопада 2015 року;

- поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області з 03 листопада 2015 року;

- стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Житомирській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 листопада 2015 року по 18 жовтня 2018 року в розмірі 213.637,50 грн. (двісті тринадцять тисяч шістсот тридцять сім грн. 50 коп.) за виключенням податків та обов'язкових платежів.

У задоволенні решти адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем - Міністерством юстиції України подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду, викладені в рішені, не відповідають обставинам справи.

11 січня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, в якому відповідач підтримує доводи апелянта, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

14 січня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив ОСОБА_3, в якому позивач повністю підтримує рішення суду першої інстанції.

Заслухавши в судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Міністерства юстиції України від 29.04.2015 №1398/к "Про призначення ОСОБА_3." ОСОБА_3 призначено на посаду заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області з посадовим окладом згідно зі штатним розписом, зі збереженням рангу державного службовця, як таку, що пройшла за конкурсним відбором, з випробувальним терміном 6 місяців.

На підставі подання Директора Департаменту державної виконавчої служби від 30.10.2015 та заяви ОСОБА_3 наказом Міністерства юстиції України від 02.11.2015 №3566/к ОСОБА_3 звільнено з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області 02.11.2015 за угодою сторін, на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Позивачем додано до матеріалів справи довідку від 16.11.2015 Комунальної установи "Центральна районна лікарня" Житомирської районної ради про перебування ОСОБА_3 з 20.10.2015 по 02.11.2015 на амбулаторному лікуванні, згідно з копією листка непрацездатності серії АГТ №051771 позивач звільнялась від виконання обов'язків у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю з 02.11.2015 по 17.11.2015.

Вважаючи наказ про звільнення ОСОБА_3 незаконним та необґрунтованим, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково та зазначив, що між позивачем та відповідачем згоди щодо дати звільнення досягнуто не було, що унеможливлювало звільнення оскаржуваним наказом на підставі заяви позивача про звільнення за угодою сторін, тобто у відповідача не було достатніх підстав для звільнення позивача за її заявою.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, визначені Законом України «Про державну службу» 16 грудня 1993 року № 3723-XII.

Частиною першою статті 30 Закону України «Про державну службу» передбачені підстави припинення державної служби, які можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України, та спеціальними, які наведені в цьому Законі.

В даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосування положення Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яким передбачено загальні підстави припинення державної служби.

Загальні підстави припинення трудового договору визначені приписами статті 36 КЗпП України, пунктом 1 частини першої якої підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

Приписами частини першої статті 235 КЗпП України обумовлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За такого правового врегулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Відтак, колегія суддів наголошує, що необхідними умовами для розірвання трудового договору за угодою сторін є визначення дати звільнення та відповідне волевиявлення сторін трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 власноруч написано заяву про припинення трудового договору за угодою сторін, днем звільнення просила вважати дату підписання відповідного наказу (а.с. 38).

На заяві міститься два підписи: один (внизу аркуша) - ОСОБА_3, другий (у верхньому лівому куті аркушу) - особу неможливо встановити. Так, біля підпису відсутнє прізвище особи, яка його поставила.

Колегія суддів звертає увагу, що у заяві не вказано конкретної дати (строку), обумовленої сторонами, з якої трудовий договір вважається припиненим за взаємною згодою сторін.

Крім того, заява про звільнення не містить навіть дати її написання, це питання є спірним.

Як зазначає сама позивач у позовній заяві, вказана заява написана нею ще 29 квітня 2015 року як умова призначення на посаду під тиском директора департаменту кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України Грибаня С.О., однак наміру звільнятись вона не мала.

У судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка був допитаний ОСОБА_6, який зазначив, що не пам'ятає чи ОСОБА_3 подавала йому заяву, вперше заяву побачив ймовірно в листопаді, не зміг пояснити яким чином заява потрапила до нього, зазначив про особисте подання заяви на резолюцію Міністру юстиції України.

Відтак, неможливо встановити дату та спосіб надходження до Міністерства юстиції України заяви ОСОБА_3 На відповідній заяві відсутні резолюції із зазначенням дати про її прийняття (реєстрацію), відсутня дата та резолюція Міністра юстиції України.

Так, колегія суддів звертає увагу, що на заяві, окрім підпису самої ОСОБА_3, є лише підпис невідомої особи, автора якого неможливо встановити.

Відповідно до Розділу 4 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015, датою документа є відповідно дата його підписання, затвердження, прийняття, реєстрації або складення (для актів), засідання колегіального органу (для протоколів). Дату оформляють відповідно до ДСТУ 4163-2003 цифровим або словесно-цифровим способом. Усі реквізити на документі, пов'язані з його проходженням і виконанням, датуються і підписуються. Дата документа проставляється посадовою особою, яка його візує, погоджує або затверджує. Дата зазначається нижче підпису ліворуч.

Під час реєстрації документа його дата проставляється працівником служби діловодства в лівій верхній частині документа на спеціально відведеному місці на бланку. У документах, складених не на бланку (заяви працівників, доповідні записки, довідки тощо), дата проставляється автором документа нижче підпису.

У відкритому судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_7 підтвердила, що на заяві про звільнення ОСОБА_3 дійсно відсутні дати її написання та реєстрації.

Таким чином, колегія суддів підсумовує, що заява про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області за угодою сторін не містить ні дати її написання, ні волевиявлення (пропозиції) позивача на визначення конкретного строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати.

Вчинена на заяві резолюція суб'єкта, уповноваженого на звільнення позивача, також не містить ні пропозиції, ні погодження строку, з якого трудовий договір може бути розірвано.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, що, в свою чергу, позбавляє відповідача права на звільнення ОСОБА_3 02 листопада 2015 року на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 06 червня 2018 року (№ 813/5855/15), від 21 листопада 2018 року (№820/243/16) у справах за аналогічних фактичних обставин.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року, а отже не є підставою для його скасування.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, зобов'язання поновити на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 25.01.2019.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма