Справа № 761/34151/17
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді Земляної Г.В.
суддів Лічевецького І.О., Ісаєнко Ю.А.

за участю секретаря Антоненко К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1
на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року
у справі №761/34151/17 (розглянутої у відкритому судовому засіданні)
за позовом ОСОБА_1
до відповідача Київського міського військового комісаріату
третя особа Міністерства оборони України
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа Міністерство оборони України, в якому просив: визнати дії протиправними та зобов`язання вчинити дії, у якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо неправомірних вимог до змісту наданих документів до його заяви для призначення і виплати одноразової грошової допомоги; зобов`язати відповідача оформити та подати до Департаменту фінансів Міністерства оборони України його документи на призначення та одержання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності, пов`язаної із проходженням військової служби.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він був звільнений з військової служби у запас по хворобі, після чого отримав ІІ групу інвалідності внаслідок травми, яка пов`язана з проходженням ним військової служби. З цього приводу позивач неодноразово звертався до відповідача із заявою щодо оформлення та подання до Департаменту фінансів Міністерство оборони України для призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги, додаючи до них усі необхідні документи. Однак, відповідач залишав заяви позивача без задоволення, посилаючись на те, що останній подав документи не в повному обсязі, у зв`язку з чим позивач вважає, що діями відповідача порушуються його права, а тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом з метою захисту свого порушеного права.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нерозгляду питання про оформлення документів та подальшого їх передання до Міністерства оборони України для прийняття рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому II групи інвалідності, пов`язаної із проходженням військової служби, на підставі поданих ним документів. Зобов`язано Київський міський військовий комісаріат розглянути питання про оформлення документів та подальшого їх передання до Міністерства оборони України для прийняття рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому II групи інвалідності, пов`язаної із проходженням військової служби, на підставі поданих ним документів. Стягнуто з Київського міського військового комісаріату на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням Київський міський військовий комісаріат подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач залучав довідку повторного огляду, де визначена друга група інвалідності від 19.12.2011 хоча 27.05.1991 ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, що пов`язане з виконанням обов`язків військової служби. Таким чином, на думку апелянта, враховуючи, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби 16.07.1991 і первинно групу інвалідності отримав в 1991 році тобто до впровадження законодавства щодо виплати одноразової грошової допомоги, то для виплат допомоги не має підстав.
Відзив (заперечення) на апеляційну скаргу позивачем не надано.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції.
Позивач та третя особа у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.
Відповідно до положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 315, ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з серпня 1982 року проходив військову службу в лавах Радянської Армії у Харківському РВК м. Києва.
Відповідно до копії свідоцтв про хворобу № 83 від 15.02.1988 року та № 410-х від 21.03.1991 року позивач отримав травму, яка пов`язана з проходженням військової служби.
На підставі наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил СРСР (по особовому складу) від 16.07.1991 року, яким позивача звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» ст.59 Положення про проходження військової служби офіцерським складом Збройних Сил СРСР (по хворобі), наказом командира Харківського районного військового комісара від 02.09.1991 року № 78 позивача у зв`язку зі скороченням Збройних Сил СРСР виключено зі списків особового складу районного військового комісаріату, усіх видів забезпечення та направлено на військовий облік до Шевченківського РВК м. Києва.
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААА №771605, позивачу встановлена ІІ група інвалідності з 19.12.2011 року безстроково, причиною якої є травма отримана під час проходженням військової служби.
03 липня 2017 року та 15 серпня 2017 року позивач звертався до відповідача із заявами щодо оформлення та подання до Департаменту фінансів Міністерство оборони України для призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги, додаючи до них усі необхідні документи.
Однак, листами від 10.07.2017 та 21.08.2017 відповідачем відмовлено позивачу в задоволенні викладених у заявах вимог, посилаючись на те, що останній подав документи не в повному обсязі.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, дійшов висновку про неправомірність дій відповідача щодо нерозгляду документів позивача про призначення одноразової грошової допомоги та зазначив, що право на грошову допомогу у військовослужбовця виникає і в тому разі коли інвалідність настала після його звільнення зі служби, але внаслідок виконання ним обов`язків військової служби.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підпунктом 4 пункту 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до п.9 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975, якою затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи позивач отримав 2 групу інвалідності 19.12.2011 безстроково, причиною якої є травма отримана під час проходженням військової служби.
Водночас при зверненні позивача щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги відповідачем залишило без реалізації подані позивачем документи.
Враховуючи те, що позивачу встановлено 2 групу інвалідності 19.12.2011 року, то до спірних правовідносин слід застосовувати Порядок та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 499.
Підпунктом 2 пункту 2 Порядку № 499 встановлено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби одноразова грошова допомога інвалідам II групи виплачується у розмірі 30-місячного грошового забезпечення.
Отже, право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і в тому разі коли інвалідність настала після його звільнення зі служби, але внаслідок виконання ним обов`язків військової служби.
Аналогічний правовий висновок також викладено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.03.2015 року в справі № К/800/8194/15.
При цьому, пунктом 3 Порядку № 499 визначено, що особи, яким виплачується одноразова грошова допомога у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) чи в разі настання інвалідності, подають за місцем проходження служби (зборів) або до військомату (далі - уповноважений орган) такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом) чи настанням інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення відсотка втрати працездатності та рішення відповідної військово-медичної установи щодо визнання поранення (контузії, травми або каліцтва); копію документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності; копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера.
Згідно з пунктом 7 Порядку № 499 керівник уповноваженого органу подає в 15-денний строк з дня реєстрації документів головному розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 3 і 4 цього Порядку.
Головний розпорядник коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів на їх підставі рішення про призначення одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або в разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо відсутності у позивача права на призначення одноразової грошової допомоги, оскільки зазначені доводи стосуються саме права на призначення самої допомоги, тоді як Міністерством оборони не було прийнято рішення про призначення чи відмову в призначенні такої допомоги ОСОБА_1 .
З урахування встановлених обставин справи судом першої інстанції було обрано належний спосіб захисту прав позивача.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду справа №806/1147/16 від 27 листопада 2018 року
Згідно нормами п. 5 ч. 2 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до пункту 70 рішення у справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Надані докази були оцінені судом першої інстанції, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам статті 86 КАС України.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню чи зміні.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 24 січня 2019 року.