Справа № 826/3486/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3486/18 Суддя першої інстанції: Чудак О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» до Державної служби геології та надр України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» (далі - Позивач, ПАТ «ОГХК») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної служби геології та надр України (далі - Відповідач, Держгеонадра України) про:

- визнання протиправною бездіяльності Держгеонадр України щодо невнесення у встановленому законом порядку змін до виданого спеціального дозволу від 11.02.2015 року №6027 на користування надрами;

- зобов'язання Держгеонадра України видати наказ про внесення змін до виданого ПАТ «ОГХК» спеціального дозволу від 11.02.2015 року №6027 на користування надрами, згідно з пунктом 17 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року №615, на підставі поданої ПАТ «ОГХК» заяви від 12.04.2017 року №272/12-04 про внесення змін до спеціального дозволу від 11.02.2015 року №6027 (зареєстрована Держгеонадрами України за вх. №7404/02/12-17 від 12.04.2017 року);

- зобов'язання Держгеонадра України видати (надати) ПАТ «ОГХК» (його представнику) спеціальний дозвіл на користування надрами від 11.02.2015 року №6027, на новому бланку з відповідними змінами, які вносяться на підставі пункту 17 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, згідно поданої ПАТ «ОГХК» заяви від 12.04.2017 року №272/12-04 про внесення змін до спеціального дозволу від 11.02.2015 року №6027, зареєстрованої Державною службою геології та надр України за вх. №7404/02/12-17 від 12.04.2017 року).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.10.2018 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «ОГХК» для внесення змін до дозволу разом із заявами від 26.09.2016 року та від 12.04.2017 року надавав до Держгеонадр України повний перелік передбачених законодавством документів, разом з тим протягом встановленого строку Відповідачем не було прийнято жодного рішення за наслідками їх розгляду. Відтак, на переконання суду, враховуючи передбачений законом принцип мовчазної згоди, а також необхідність ефективного захисту прав, наявні правові підстав для покладення на суб'єкта владних повноважень обов'язку видати наказ про внесення змін до дозволу та сам дозвіл.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що у Відповідача не виникло обов'язку з внесення змін до спеціального дозволу та видачі його на новому бланку на підставі поданої Позивачем заяви, оскільки титанові руди та будівельні піски є різними корисними копалинами, мають видобуватися за різними дозволами, а внесення до дозволу змін потребує попереднього опрацювання спеціалістами. Крім того, наголосив, що покладення судом на Держгеонадра України обов'язку видати наказ та дозвіл є втручанням у дискреційні повноваження органу державної влади.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 23.01.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «ОГХК», вказуючи на її необґрунтованість, зазначає, що у ній не спростовуються висновки суду про те, що Відповідач у межах встановлених строків не розглянув заяви Позивача про внесення змін до дозволу. Крім того, зауважує, що чинне законодавство не містить заборони проводити роботи з видобування різних корисних копалин за одним дозволом, а судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин принцип мовчазної згоди.

Крім того, представником Позивача подано заяву про заміну Публічного акціонерного товариства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» правонаступником - Акціонерним товариством «Об'єднана гірничо-хімічна компанія».

У судовому засіданні представник Відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю. При цьому зазначив, що не заперечує факт недотримання Держгеонадрами України строку розгляду заяви про внесення змін до спеціального дозволу. Також зауважив, що проти задоволення заяви про заміну позивача правонаступником не заперечує.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 11.02.2015 року Держгеонадрами України на підставі наказу від 06.04.2017 року №152 видано ПАТ «ОГХК» спеціальний дозвіл на користування надрами №6027 на видобування титанових руд для отримання ільменітового концентрату на Межирічному родовищі (Середня, Емілівська, Юрська, Осинова та Букінська ділянки), строком дії до 11.02.2035 року (а.с. 84).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що у 2016 році за результатами проведених робіт спеціалістами ФОП ОСОБА_3 складено звіт про геологічне вивчення надр «Попередня геолого-економічна оцінка будівельних пісків - спільнозалягаючої корисної копалини в розкривних породах Юрської ділянки Межирічного родовища в межах кар'єру №9».

01.03.2016 року ПАТ «ОГХК» подано на державну експертизу підраховані та попередньо оцінені спільнозалягаючі балансові запаси будівельних пісків Юрської ділянки Межирічного родовища ільменіту. Піски, за результатами фізико-механічних випробувань, відповідають вимогам ДСТУ Б В.2.7-32-95 та придатні для виготовлення будівельних розчинів та дорожнього будівництва. Крім того, згідно з ДСТУ Б В.2.7-29-95 (додаток А.1) піски ділянки можуть використовуватися при благоустрої, рекультивації і плануванні.

Будівельні піски затверджені Протоколом Державної комісії України із запасів корисних копалин №3599 від 06.07.2016, в кількості 2357,83 тис. м3, у тому числі: коду класу 121 (категорія С1) - 1055,13 тис. м3, коду класу 122 (категорія С2) -1302,7 тис. м3 (а.с. 101-114).

З огляду на викладені обставини, ПАТ «ОГХК» звернулося до Держгеонадр України із заявою від 26.09.2016 року №789/26-09 з проханням внести зміни до спеціального дозволу на користування надрами Межирічного родовища титанових руд №6027 від 11.02.2015 року з включенням будівельних пісків в межах кар'єру №9 Юрської ділянки Межирічного родовища затверджених Протоколом Державної комісії України із запасів корисних копалин №3599 від 06.07.2016 року в якості спільнозалягаючої корисної копалини (а.с. 36).

До вказаної заяви ПАТ «ОГХК» додало: копію статуту ПАТ «ОГХК»; копію виписки та витягу з ЄДРПОУ ПАТ «ОГХК»; довідку про виконання особливих умов спецдозволу №6027 від 11.02.2015 року; копію звіту про виконання Програми робіт, яка є додатком до угоди про умови користування надрами №6012 від 29.06.2016 року; пояснювальну записку, яка містить обґрунтування необхідності внесення змін до спецдозволу; копію протоколу Державної комісії України із запасів корисних копалин №3599 від 06.07.2016; план підрахунку запасів, масштаб 1:2000.

Крім того, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено, що 12.04.2017 року Позивач повторно подав до Відповідача заяву №272/12-04 з проханням внести зміни до спеціального дозволу на користування надрами Межирічного родовища титанових руд №6027 від 11.02.2015 року з включенням будівельних пісків в межах кар'єру №9 Юрської ділянки Межирічного родовища затверджених Протоколом Державної комісії України із запасів корисних копалин №3599 від 06.07.2016 року в якості спільнозалягаючої корисної копалини (а.с. 37-39).

До вказаної заяви ПАТ «ОГХК» додало: копію статуту ПАТ «ОГХК» (а.с. 15-39); копію виписки з ЄДРПОУ ПАТ «ОГХК» (а.с. 94-95); копію спеціального дозволу №6027 від 11.02.2015 року (а.с. 84); довідку про виконання особливих умов спецдозволу №6027 від 11.02.2015 року (а.с. 96); довідку про виконання Програми робіт, яка є додатком до угоди про умови користування надрами №6012 від 06.04.2017 року (а.с. 97); пояснювальну записку, яка містить обґрунтування необхідності внесення змін до спецдозволу; копію протоколу Державної комісії України із запасів корисних копалин №3599 від 06.07.2016 року (а.с. 98-100); топографічний план з планом підрахунку запасів, масштаб 1:2000 (а.с. 114)..

Заява від 12.04.2017 року №272/12-04 з додатками зареєстрована Держгеонадрами України за вх. №7404/02/12-17 від 12.04.2017 року.

Як встановлено судом першої інстанції, оскільки жодної відповіді до ПАТ «ОГХК» за наслідками розгляду даної заяви від Держгеонадр України не надходило, останній звернувся із вказаним позовом за захистом своїх прав.

На підставі встановлених вище обставин, а також за наслідками системного аналізу приписів ст. ст. 16, 24 Кодексу України про надра, ст. 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», а також Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року № 615, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на незабезпечення розгляду суб'єктом владних повноважень поданої підприємством заяви про отримання дозвільного документу.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 8 ст. 16 Кодексу України про надра переоформлення спеціальних дозволів на користування надрами, внесення до них змін, видача дублікатів, продовження терміну дії спеціальних дозволів на користування надрами, зупинення їх дії або анулювання, поновлення їх дії у разі зупинення здійснюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр у встановленому законодавством порядку.

Згідно пункту 1 затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року №391/2011 Положення про Державну службу геології та надр України, Держгеонадра України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра екології та природних ресурсів України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр.

Підпунктами 10, 14 пункту 4 вказаного Положення закріплено, що Держгеонадра України відповідно до покладених на неї завдань: веде єдину інформаційну систему користування надрами; здійснює переоформлення спеціальних дозволів на користування надрами, внесення до них змін та видачу дублікатів, продовжує термін дії спеціальних дозволів на користування надрами.

З наведеного випливає наявність у Відповідача повноважень з ведення єдиної інформаційної системи користування надрами та внесення змін до спеціальних дозволів на користування надрами.

Правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності і встановлює порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру, та державних адміністраторів визначає Закон України «Про довільну систему у сфері господарської діяльності» (далі - Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 4-1 Закону порядок видачі документів дозвільного характеру або відмови в їх видачі, переоформлення, видачі дублікатів, анулювання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами встановлюється Кабінетом Міністрів України за поданням відповідного дозвільного органу, погодженим з уповноваженим органом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

На виконання вимог, зокрема, ст. 16 Кодексу України про надра постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року №615 затверджено Порядок надання спеціальних дозволів на користування надрами (далі - Порядок №615), який регулює питання надання спеціальних дозволів на користування надрами (далі - дозволи) у межах території України, її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, а також визначає процедуру продовження строку дії, переоформлення, видачі дубліката, зупинення дії чи анулювання дозволу та внесення до нього змін.

Відповідно до пп. 4 п. 17 Порядку №615 до дозволу вносяться зміни, зокрема у разі виявлення під час користування надрами даних про нові властивості, якість або кількість корисних копалин після проведення державної експертизи відповідних геологічних матеріалів відповідно до Положення про порядок проведення державної експертизи та оцінки запасів корисних копалин, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.12.1994 №865.

За правилами п. 17 Порядку №615 для внесення змін до дозволу заявник подає заяву, в якій зазначаються номер та дата дозволу, разом з:

- копією паспорта та реєстраційним номером облікової картки платника податків фізичної особи - підприємця (фізичні особи, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган ДФС і мають відмітку у паспорті, подають лише копію паспорта із серією, номером та відміткою);

- інформацією (у формі довідки, яка складається надрокористувачем, засвідчується його підписом та скріплюється печаткою) про виконання особливих умов дозволу, до якого планується внести зміни, та програми робіт, виконання якої передбачено угодою про умови користування надрами;

- пояснювальною запискою, яка складається надрокористувачем, засвідчується його підписом, скріплюється печаткою та містить обґрунтування необхідності внесення змін до дозволу.

У випадках, передбачених підпунктом 4 цього пункту, до зазначених документів заявник додає копію нового протоколу Державної комісії України із запасів корисних копалин про затвердження кількості запасів та план підрахунку запасів відповідно до нього.

Внесення змін до угоди про умови користування надрами здійснюється органом з питань надання дозволу без внесення змін до дозволу за наявності інформації органів державного геологічного контролю про відсутність порушень надрокористувачем умов користування надрами, передбачених дозволом або угодою про умови користування ділянкою надр.

Як вбачається з матеріалів справи, було вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовується Відповідачем, ПАТ «ОГХК» разом із заявами від 26.09.2016 року №789/26-09 та від 12.04.2017 року №272/12-04 було подано до Держгеонадр України повний перелік документів, передбачених пунктом 17 Порядку №615.

Згідно п. 18 Порядку №615 орган з питань надання дозволу надає протягом 30 календарних днів з дати надходження заяви про переоформлення дозволу (внесення змін до нього) та документів, що додаються до неї, заявникові дозвіл на новому бланку з урахуванням відповідних змін або вмотивовану відмову.

Переоформлення дозволу або внесення змін до нього здійснюється без зміни номера, дати реєстрації, строку його дії та умов користування надрами і є обов'язковою підставою для внесення змін до угоди про умови користування надрами.

У разі зміни особливих умов, визначених у дозволі, до нього вносяться зміни з урахуванням змін умов користування надрами.

Під час отримання переоформленого дозволу або дозволу із внесеними до нього змінами надрокористувач повертає органу з питань надання дозволу оригінал виданого раніше дозволу.

Інформація про надходження заяви про переоформлення дозволу або про внесення змін до нього та про результат розгляду заяви розміщується на офіційному веб-сайті органу з питань надання дозволу протягом трьох робочих днів з моменту переоформлення або внесення змін.

Пунктом 19 Порядку №615 закріплено вичерпний перелік підстав для прийняття рішення про відмову в наданні дозволу та для прийняття рішення про відмову в переоформленні дозволу, однак не містить підстав для прийняття рішення про внесення змін до дозволу.

При цьому, для прийняття рішення про відмову в наданні дозволу є: подання заявником документів не в повному обсязі; виявлення у поданих документах недостовірних даних; невідповідність документів, поданих заявником, вимогам пункту 8 цього Порядку; наявність інформації від правоохоронних органів та суб'єктів фінансового моніторингу, що заявник здійснює фінансування тероризму в Україні; наявність у заявника боргу із сплати загальнодержавних податків та зборів станом на останній звітний період; відмова органів, зазначених в абзацах другому - четвертому пункту 9 цього Порядку, у погодженні надання надр у користування; невиконання програми робіт на ділянках надр, на користування якими заявнику вже надано дозвіл, виявлення порушень правил користування надрами на таких ділянках, що зафіксовано в актах перевірок, приписах або розпорядженнях відповідних органів у сфері надрокористування до моменту їх усунення, крім випадків визнання таких приписів або розпоряджень недійсними або дію яких зупинено згідно з рішенням суду.

Підставами для прийняття рішення про відмову в переоформленні дозволу є: подання заявником документів не в повному обсязі; виявлення у поданих документах недостовірних даних; невідповідність документів, поданих заявником, вимогам пункту 16 цього Порядку; невиконання програми робіт на ділянках надр, на користування якими заявнику вже надано дозвіл, виявлення порушень правил користування надрами на таких ділянках, що зафіксовано в актах перевірок, приписах або розпорядженнях відповідних органів у сфері надрокористування до моменту їх усунення, крім випадків визнання таких приписів або розпоряджень недійсними або дію яких зупинено згідно з рішенням суду.

Відповідно до п. 25 Порядку №615 про надання, продовження строку дії, зупинення, поновлення, переоформлення, видачу дубліката, анулювання дозволу та внесення змін до нього Державна служба геології та надр України видає наказ, а Рада міністрів Автономної Республіки Крим - розпорядження.

З метою попереднього розгляду матеріалів щодо надання, продовження строку дії, зупинення, поновлення, переоформлення, анулювання дозволів та внесення до них змін Державна служба геології та надр України або Рада міністрів Автономної Республіки Крим відповідно до повноважень утворює комісію з питань надрокористування та затверджує положення про неї.

Тобто, за наслідками розгляду поданих заявником документів про внесення змін до спеціального дозволу Держгеонадра України зобов'язані протягом 30 днів з моменту надходження такої заяви прийняти наказ про внесення змін до дозволу та видати новий дозвіл на новому бланку або надіслати вмотивовану відмову.

Відповідно до ст. 1 Закону дозвільні органи - суб'єкти надання адміністративних послуг, їх посадові особи, уповноважені відповідно до закону видавати документи дозвільного характеру;

документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ, який дозвільний орган зобов'язаний видати суб'єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб'єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності;

об'єкт, на який видається документ дозвільного характеру (далі - об'єкт), - природні ресурси, земельна ділянка, ґрунтовий покрив земельних ділянок, споруда, будівля, приміщення, устаткування, обладнання та механізми, що вводяться в експлуатацію або проектуються, окрема операція, господарська діяльність певного виду, робота та послуга, а також документи, які використовуються суб'єктом господарювання у процесі проходження погоджувальної (дозвільної) процедури (проектна документація на будівництво об'єктів, землевпорядна документація, містобудівна документація, гірничий відвід);

принцип мовчазної згоди - принцип, згідно з яким суб'єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб'єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено.

Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 4-1 Закону строк видачі документів дозвільного характеру становить десять робочих днів, якщо інше не встановлено законом. Документи дозвільного характеру видаються безоплатно, на необмежений строк, якщо інше не встановлено законом.

При цьому частиною 5 ст. 4-1 Закону передбачено, що підставами для відмови у видачі документа дозвільного характеру є: подання суб'єктом господарювання неповного пакета документів, необхідних для одержання документа дозвільного характеру, згідно із встановленим вичерпним переліком; виявлення в документах, поданих суб'єктом господарювання, недостовірних відомостей; негативний висновок за результатами проведених експертиз та обстежень або інших наукових і технічних оцінок, необхідних для видачі документа дозвільного характеру.

Відмова у видачі документа дозвільного характеру за підставами, не передбаченими законами, не допускається.

Письмове повідомлення дозвільного органу про відмову у видачі документа дозвільного характеру надається суб'єкту господарювання особисто або надсилається поштовим відправленням з описом вкладення або у випадках, передбачених законом, - в електронній формі за допомогою засобів телекомунікацій із зазначенням передбачених законом підстав для такої відмови у строк, встановлений для видачі документа дозвільного характеру.

У той же час, відповідно до ч. 6 ст. 4-1 Закону у разі якщо у встановлений законом строк суб'єкту господарювання не видано або не направлено документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі, то через десять робочих днів з дня закінчення встановленого строку для видачі або відмови у видачі документа дозвільного характеру суб'єкт господарювання має право провадити певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності. Копія заяви (опису прийнятих документів) з відміткою про дату їх прийняття є підтвердженням подачі заяви та документів адміністратору або дозвільному органу.

Днем видачі документа дозвільного характеру вважається останній день строку розгляду заяви дозвільним органом, передбаченого законом.

Як було встановлено раніше, заяву ПАТ «ОГХК» про внесення змін до спеціального дозволу Відповідачем було отримано 12.04.2017 року. Таким чином, останнім днем для розгляду і вирішення порушених Позивачем у заяві питань було 12.05.2017 року.

Водночас, як було вірно встановлено судом першої інстанції, доказів направлення на адресу Позивача рішення у формі наказу, прийнятого за наслідками розгляду заяви від 12.04.2017 року, Держгеонадрами України як суб'єктом владних повноважень надано не було. Крім того, Відповідачем не було доведено вчення останнім будь-яких дій, спрямованих на здійснення розгляду і вирішення поданої Позивачем 12.04.2017 року заяви.

Таким чином, Окружний адміністративний суд міста Києва прийшов до правильного висновку, що оскільки Відповідач безпідставно не прийняв рішення щодо внесення змін до спеціального дозволу на користування надрами від 11.02.2015 року №6027, то, з урахуванням принципу мовчазної згоди, Позивач набув право провадити діяльність з видобутку корисних копалин на відповідних ділянках надр вже через десять робочих днів з моменту закінчення встановленого законодавством строку для відповіді Відповідача щодо внесення змін до спеціального дозволу.

Посилання Апелянта на неврахування судом першої інстанції приписів абз. 3 п. 3 Порядку №615, згідно якого у межах однієї ділянки надр можуть проводитися роботи з геологічного вивчення та видобування різних за видом корисних копалин за кількома дозволами, судовою колегією оцінюється критично, оскільки дана правова норма наділяє суб'єктів надрокористування можливістю видобувати різні за видом корисні копалини у межах однієї ділянки надр, однак не містить заборони щодо здійснення такої діяльності за одним дозволом.

Твердження Держгеонадр України з посиланням на приписи п. 25 Порядку №615 про те, що для вирішення питання про внесення змін до дозволу від 11.02.2015 року №6027 необхідне попереднє опрацювання спеціалістів у галузі геології та отримання рішення Комісії з питань надрокористування, судова колегія не може розцінювати в якості перешкоди для отримання суб'єктом господарювання належного реагування на подану останнім заяву про внесення змін до спеціального дозволу. Неналежна організація роботи органу державної влади чи тривале зволікання щодо розгляду документів не може мати наслідком порушення прав товариства.

Судом апеляційної інстанції враховується, що у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов'язків.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про зобов'язання Держгеонадра України внести зміни до спеціального дозволу на користування надрами від 11.02.2015 року №6027, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як вірно зауважив Окружний адміністративний суд міста Києва з посиланням на правові позиції Верховного Суду, висловленими, зокрема, у постановах від 13.02.2018 року у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі №569/15527/16-а, від 20.03.2018 року у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 року у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 року у справі №569/16681/16-а, від 12.04.2018 року у справі №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб'єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); п. 44 рішення у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); п. 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); п. 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відтак, приймаючи рішення про зобов'язання орган державної влади виконати свої дискреційні повноваження, суд, перш за все, відновлює баланс взаємодії між органами державної влади та суб'єктами господарювання.

При цьому, суд, приймаючи саме таке рішення на захист порушених прав суб'єктів господарювання - про зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певну дію, унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання з боку органів державної влади своїми дискреційними повноваженнями.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року), суд вказав, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

У рішенні Європейського Суду з прав людини, у справі «Волохи проти України» зазначено: «Таким чином, Суд доходить висновку, що це втручання не може розглядатися як таке, що було здійснене «згідно із законом», оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження.»

У рішенні у справі «Гасан і Чауш проти Болгарії» вказується: «Суд зазначає, що у даному випадку відповідне законодавство не передбачало чітких критеріїв щодо реєстрації керівництва конфесій, що змінилося, а також не передбачало ніяких процедурних гарантій захисту від свавільного використання дискреційних повноважень...».

Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004 року). Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002 року, рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Аманн проти Швейцарії» від 16.02.2000 року).

Також Європейський Суд з прав людини рішенням у справі «Креслена» від 24.04.1990 року зазначає, що «закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання».

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі «Фадеева проти Росії» від 09.06.2005 року, в якому Європейський Суд з прав людини з відсилкою до справи «Баклі проти Сполученого Королівства», зазначив, що: «Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції».

Адміністративний суд наділений дієвим важелем проти незаконних дій з боку представників влади України і здійснених ними в трактуванні дискреційних повноважень (постанова Вищого адміністративного суду України від 23.03.2017 у справі №804/4335/16).

Суд вважає, що відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а, від 29.03.2018 у справі №816/303/16, від 25.05.2018 у справі №826/6102/16.

Як вірно зауважив суд першої інстанції, у межах спірних правовідносин праву Позивача отримати рішення про внесення змін до спеціального дозволу на користування надрами кореспондує обов'язок Відповідача прийняти таке рішення.

Неприйняття Відповідачем наказу за наслідками розгляду заяви про внесенні змін до спеціального дозволу в силу положень ч. 6 ст. 4-1 Закону є підставою для безумовного висновку про надання Держгеонадрами України мовчазної згоди ПАТ «ОГХК» у внесенні до нього змін.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням викладеного судова колегія, перевіривши висновки суду першої інстанції та надавши оцінку поданим до заяви від 12.04.2017 року Позивачем документів, вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав ПАТ «ОГХК», є зобов'язання Держгеонадр України видати наказ про внесення змін до виданого ПАТ «ОГХК» спеціального дозволу від 11.02.2015 року №6027 та видати (надати) ПАТ «ОГХК» спеціальний дозвіл на користування надрами від 11.02.2015 року №6027 на новому бланку з відповідними змінами.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає за можливе задовольнити заяву Позивача та допустити заміну Публічного акціонерного товариства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» її правонаступником - Акціонерним товариством «Об'єднана гірничо-хімічна компанія».

Керуючись ст. ст. 52, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Допустити заміну Публічного акціонерного товариства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» її правонаступником - Акціонерним товариством «Об'єднана гірничо-хімічна компанія».

Апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено «23» січня 2019 року.