Справа № 814/475/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 р.м.ОдесаСправа № 814/475/18

Категорія: 8.3. Головуючий в І інстанції: Мороз А.О.

Дата ухвалення рішення 26.04.2018 р.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

П'ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді -Шеметенко Л.П.
судді -Стас Л.В.
судді -Турецької І.О.
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області та ОСОБА_4 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.12.2017 року № 2455-13 та № 2459-13 та від 26.01.2018 року № 2, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.12.2017 року про визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки: № 2455-13 - зобов'язання всього в сумі 4034,34 грн. (за 2015 рік в сумі 1052,35 грн. та за 2016 рік в сумі 2981,99 грн.); № 2459-13 - зобов'язання всього в сумі 5553,35 грн. (за 2015 рік в сумі 96,47 грн. та за 2016 рік в сумі 5456,88 грн.); та податкового повідомлення-рішення від 26.01.2018 року № 2, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік в сумі 24061,59 грн. та за 2016 рік в сумі 136 105,75 грн. (всього в сумі 160 167,34 грн.).

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення від 26 грудня 2017 р. № 2455-13 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в розмірі 2 981,99 грн. У визнанні протиправним і скасуванні податкового повідомлення-рішення від 26 грудня 2017 р. № 2455-13 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2015 р. в розмірі 1 052,35 грн., відмовлено. Визнано протиправним і скасовано повністю податкове повідомлення-рішення від 26 грудня 2017 р. № 2459-13. У задоволені позовної вимоги про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 26 січня 2018 року № 2, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили скасувати судове рішення та прийняти нове, відповідно, про відмову у задоволенні позову у повному обсязі та про задоволення позовних вимог.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.2 ч.1 ст.311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26 грудня 2017 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у Миколаївській області було прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- № 2455-13, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно за 2015 р. в розмірі 1 052,35 грн. і за 2016 р. в розмірі 2 981,99 грн.;

- № 2459-13, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно за 2015 р. в розмірі 96,47 грн. і за 2016 р. в розмірі 5 456,88 грн.;

- № 2466-13, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно за 2015 р. в розмірі 24 061,59 грн. і за 2016 р. в розмірі 163 334,34 грн.

Після отримання податкового повідомлення-рішення № 2466-13, позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення звірки суми податку, за наслідками розгляду якої, відповідач листом від 26 січня 2018 року повідомив позивача про проведення перерахунку податку на нерухоме майно за цим рішенням та прийняття нового податкового повідомлення-рішення від 26 січня 2018 року № 2, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно за 2015 р. в розмірі 24 061,59 грн. і за 2016 р. в розмірі 136 105,75 грн. (а. с. 19, 22).

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями рішеннями, ОСОБА_4 оскаржив їх до суду першої інстанції.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що спірні рішення прийняті поза межами встановленого податковим законодавством строку.

Що стосується суті порушень, позивач посилався на те, що обчислення податку з об'єкту нерухомого майна площею 336,4 кв. м. (житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2) згідно податкового повідомлення-рішення № 2455-13 від 26.12.2017 року здійснено податковим органом без врахування рішення Миколаївської міської ради від 18.06.2015 року № 48/9 «Про внесення змін та доповнень до рішення Миколаївської міської ради від 07.07.2011 року № 7/3 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва», яке встановлює пільги щодо оподаткування нерухомого майна площею до 250 кв.м. Позивач зазначав, що загальна площа розглядуваного об'єкта дійсно 336,4 кв.м., однак житлова складає лише 106,6 кв.м., а тому повністю підпадає під пільгу, у зв'язку з чим позивач звільняється від сплати податку на нерухоме майно за вказаний об'єкт.

Щодо податкового повідомлення-рішення № 2459-13 від 26.12.2017 року, позивач зазначив, що розрахунок податку здійснено з об'єкту нерухомого майна, загальною площею 396 кв.м., однак при цьому податковим органом не було встановлено вид нерухомого майна та його місцезнаходження. Позивач зазначив, що він не володіє нерухомим майном площею 396 кв.м., а тому нарахування податку є неправомірним.

Позивач також не погодився з визначенням податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно за об'єкт, розташований по АДРЕСА_3, посилаючись на те, що вказане нерухоме майно не є об'єктом оподаткування в силу положень п.п. «є», «ж» п. 266.2.2 ст. 266 ПК України. Позивач зазначив, що вказане майно складається з зернового складу, навісів, вісової, будинку охорони, сараю та споруд та є будівлями сільськогосподарського призначення, тоді як зазначеними вище положеннями Податкового кодексу України встановлено, що будівлі і споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності не є об'єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Заперечуючи проти поданого адміністративного позову, податковий орган зазначив, що податкові повідомлення-рішення прийняті у строк та у порядку, передбаченому ПК України, оскільки згідно п. 102.1 ст. 102 ПК України, контролюючий орган має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків)м неприбуткової організації, та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така декларація була подана пізніше - за днем її фактичного подання.

Податковий орган посилався на правомірність та обґрунтованість визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно за об'єкт, розташований по АДРЕСА_3, зважаючи на те, що ОСОБА_4, як фізична особа - власник об'єктів нежитлової нерухомості, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, не належить до сільськогосподарських товаровиробників, а тому такий об'єкт не звільняється від оподаткування зазначеним податком.

Що стосується неврахування при визначенні податкових зобов'язань рішення Миколаївської міської ради від 18.06.2015 року № 48/9 «Про внесення змін та доповнень до рішення Миколаївської міської ради від 07.07.2011 року № 7/3 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва», яке встановлює пільги щодо оподаткування нерухомого майна площею до 250 кв.м., податковий орган посилався на те, що положення п.п. 266.4.1 п. 266.4 т. 266 ПК України, згідно яких міським радам надано право збільшувати граничну межу житлової нерухомості, на яку зменшується база оподаткування, у 2016 році було виключено, а тому норми рішення Миколаївської міської ради не застосовувались.

Також податковий орган не погодився з доводами позивача про неправомірність податкового повідомлення-рішення від 26.12.2017 року № 2459-13 з огляду на відсутність у власності позивача нерухомого майна, площею 396 кв.м. Відповідач зазначив, що право власності позивача на об'єкт нерухомості визначеної площі підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно та декларацією позивача, що міститься на офіційному сайті.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Спірні відносини регулюються нормами Податкового кодексу України та актами органу місцевого самоврядування, зокрема, рішеннями Миколаївської міської ради.

Відповідно до приписів 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податкове повідомлення-рішення про сплату сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Судом першої інстанції вірно зазначено, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення із сплати податку на нерухоме майно за 2015 р. відповідач повинен був надіслати позивачу не пізніше 1 липня 2016 р., а за 2016 р. до 1 липня 2017 р.

В свою чергу, розглядувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем у грудні 2017 р. та січні 2018 р., тобто з не дотриманням вимог пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України.

Відповідач у поданих запереченнях на позов посилався на те, що податкові повідомлення-рішення по донарахуванню позивачу податку на нерухоме майно були прийняті у межах строку, передбаченого п. 102.1 ст. 102 ПК України, а тому є правомірними.

Вирішуючи питання щодо дотримання податковим органом процедури прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, зокрема, в частині дотримання строків їх прийняття, суд першої інстанції дійшов висновку, що порушення строку, визначеного пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України не є самостійною та достатньою підставою для визнання спірних рішень протиправними, так як із спливом строку, визначеного наведеною нормою, відповідач не втрачає право на нарахування податкових зобов'язань, з огляду на положення ст. 102 п. 102.1. ПК України.

Згідно зазначеного вище п. 102.1 ст. 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації… та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.

Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

З огляду на вказані положення Податкового кодексу України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, стосовно того, що встановлений п. 102.1 ст. 102 ПК України - це єдиний строк, із спливом якого ПК України пов'язує втрату контролюючим органом права на нарахування податкових зобов'язань.

В даному випадку оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті у межах такого строку, тобто до закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а тому посилання позивача на неправомірність оскаржуваних рішень через порушення строку їх прийняття є необґрунтованими.

Що стосується правомірності нарахування позивачеві податкових зобов'язань з податку на нерухоме майно, згідно розглядуваних податкових повідомлень-рішень, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на 2015 рік) встановлено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно вказаного пункту, в редакції чинній на 2016 рік ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Як вбачається з матеріалів справи, податковим повідомленням-рішенням від 26.12.2017 року № 2455-13 позивачу було визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно за 2015 рік в сумі 1052,35 грн.

Згідно розрахунку податкового зобов'язання, який міститься у додатку до податкового повідомлення-рішення, податковим органом було визначено загальну площу об'єкта нерухомого майна, який підлягає оподаткуванню, а саме зазначено, що його площа становить 336,4 кв.м., та визначено площу, яка не підлягає оподаткуванню - 250 кв.м. (а.с. 53).

Також у розрахунку вказано, що податковим органом при обчисленні податку застосовувалась ставка у розмірі 1% мінімальної заробітної плати, яка складала 1218 грн.

Податок за 2015 рік розраховано податковим органом у розмірі 1052,35 грн.

Перевіряючи правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок, загальною площею 336,4 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14).

Відповідно до положень пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно п.п. 266.4.1 п. 266.4 ст. 266 ПК України сільські, селищні, міські ради можуть збільшувати граничну межу житлової нерухомості, на яку зменшується база оподаткування, встановлена цим підпунктом.

З офіційного сайту Миколаївської міської ради (https://mkrada.gov.ua/documents/2889.html) встановлено, що на території міста Миколаєва з 01.01.2012 року діє рішення № 7/3 від 07.07.2011 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва» із змінами і доповненнями, яким затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до вказаного рішення Миколаївської міської ради із змінами, внесеними рішенням Миколаївської міської ради від 25.04.2014 року №39/11, база оподаткування об'єкта житлової нерухомості, що перебуває у власності фізичної особи - платника податку, зменшується для житлового будинку на 250 кв. метрів. Таке зменшення надається один раз за базовий податковий (звітний) період і застосовується до об'єкта житлової нерухомості, у якій фізична особа - платник податку зареєстрована в установленому законом порядку, або за вибором такого платника до будь-якого іншого об'єкта житлової нерухомості, який перебуває в його власності (п. 4.1. пп. "б" Положення).

З огляду на зазначене, податковий орган вірно визначив, що у 2015 році позивач користувався пільгою у 250 кв.метрів і ця площа не підлягає оподаткуванню.

Згідно Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради № 7/3 від 07.07.2011 року «Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва» із змінами і доповненнями, внесеними рішенням Миколаївської міської ради від 25.04.2014 року №39/11 ставка податку за 1 кв. метр площі об'єкта житлової нерухомості - житлового будинку, житлова площа якого не перевищує 500 кв. метрів становить - 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Законом України «Про Державний бюджет на 2015 рік» встановлено, що у 2015 році мінімальна заробітна плата з 1 січня складала - 1218 гривень.

Таким чином, із розрахунку площі об'єкта, який підлягав оподаткуванню 86,4 кв.м. (336,4 кв.м - 250 кв.м = 86,4 кв.м.), сума податку, яка підлягала сплаті позивачем у 2015 році становить 1052,35 грн. (86,4 кв.м. х 12,18 (1% від 1218) = 1052,35 грн.), що вірно визначено податковим органом у податковому повідомленні-рішенні від 26.12.2017 року № 2455-13, а тому в цій частині податкове повідомлення-рішення є правомірним та обґрунтованим.

В свою чергу, вказаним повідомленням-рішенням позивачу було також визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно за 2016 рік в сумі 2981,99 грн.

При обчисленні податку податковим органом застосовувалась ставка у розмірі 1% мінімальної заробітної плати, яка складала станом на 01.01.2016 року 1378 грн.

З розрахунку податкового зобов'язання, який міститься у додатку до податкового повідомлення-рішення, встановлено, що на відміну від розрахунку за 2015 рік, у 2016 році податковим органом було визначено площу об'єкта нерухомого майна, яка не підлягає оподаткуванню - 120 кв.м. (тоді як у 2015 році, вказана площа згідно рішення Миколаївської міської ради № 7/3 від 07.07.2011 року становила 250 кв.м.) (а.с. 53).

Судом першої інстанції встановлено, що у 2016 році відповідач зменшив базу оподаткування на 120 кв. м. у відповідності до ст. 266 п. 266.4. пп. "б" ПК України, при цьому відповідач виходив з того, що Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" від 24 грудня 2015 р. був виключений абз. 6 пп. 266.4.1. п. 266.4. ст. 266 ПК України, який надавав право органам місцевого самоврядування збільшувати загальну площу житлових будинків, яка не включається до бази оподаткування.

Зважаючи на зазначене, відповідач вважав, що у 2016 році позивач не мав права на пільги по зменшенню площі об'єкта оподаткування на 250 кв.м., передбачені рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2015 року № 48/9.

Суд першої інстанції не погодився з вказаним твердженням позивача, однак, колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції необґрунтованим, з огляду на наступне.

Рішенням № 7/3 від 07.07.2011 року «Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва» із змінами і доповненнями, внесеними рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2015 року № 48/9, встановлено пільги зі сплати податку, а саме, у п.п. «ж» п.п 2.6.1 п. 2.6 цього рішення встановлено, що база оподаткування для житлового будинку зменшується на 250 кв. метрів.

Право сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад встановлювати пільги з податку на нерухоме майно на відповідній території закріплено Податковим кодексом України.

Так, підпунктом 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів нежитлової нерухомості, встановлюються в залежності від майна, яке є об'єктом оподаткування.

Однак, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» були виключено абзац 6 підпункту 266.4.1 пункту 266.4 статті 266, згідно з яким сільські, селищні, міські ради можуть збільшувати граничну межу житлової нерухомості, на яку зменшується база оподаткування, встановлена цим підпунктом.

У п. 266.4 ст. 266 ПК України встановлені пільги із сплати податку.

Так, база оподаткування об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:

а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів;

б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів.

Підпунктом 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України встановлено, що органи місцевого самоврядування до 1 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням об'єкта житлової нерухомості відомості стосовно пільг, наданих ними відповідно до цього підпункту.

В даному випадку органом місцевого самоврядування не було надано відповідної інформації до податкового органу, оскільки відповідне рішення не приймалось.

Слід зазначити, що п. 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року № 909-VIII (далі - Закон № 909-VIII) було установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо місцева рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

П.п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку:

а) за наявності у власності платника податку одного об'єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;

б) за наявності у власності платника податку більше одного об'єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об'єктів, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку.

Відтак, у 2016 році фізичним особам - платникам податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об'єктів житлової нерухомості податок нараховується виходячи із бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпункту 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, з урахуванням обмежень, встановлених підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, пільги органів місцевого самоврядування з неоподатковуваної площі таких об'єктів (у разі її встановлення) та відповідної ставки податку.

Рішення № 7/3 від 07.07.2011 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва» в частині встановлення пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової нерухомості для фізичних осіб не може бути застосовано в даному випадку, оскільки суперечить вимогам Податкового кодексу України, а саме, цим рішенням збільшено граничну межу житлової нерухомості, на яку зменшується база оподаткування, встановлену п. 266.4 ст. 266 ПК України, тоді як у 2016 році органи місцевого самоврядування позбавлені право здійснювати таке збільшення.

З розрахунку податкового зобов'язання, який міститься у додатку до податкового повідомлення-рішення, встановлено, що податковим органом при розрахунку позивачу податку на нерухоме майно за 2016 рік було визначено площу об'єкта нерухомого майна, яка не підлягає оподаткуванню згідно п.п. 266.4.1 п. 266.4 ст. 266 ПК України, а саме - 120 кв.м., що відповідає вимогам чинного законодавства.

Таким чином, з урахуванням викладеного, у 2016 року площа об'єкту нерухомого майна позивача, яка підлягала оподаткуванню податком на нерухоме майно, складала 216,4 кв.м. (336,4 кв.м - 120 кв.м = 216,4 кв.м.).

Згідно рішення № 7/3 від 07.07.2011 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва» із змінами і доповненнями, внесеними рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2015 року № 48/9 ставка податку за 1 кв. метр бази оподаткування житлового будинку/будинків, загальна площа яких не перевищує 500 кв. метрів становить - 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Законом України «Про Державний бюджет на 2016 рік» встановлено, що з 01 січня 2016 році мінімальна заробітна плата складає - 1378 гривень.

Таким чином, із розрахунку площі об'єкта, який підлягав оподаткуванню 216,4 кв.м., сума податку, яка підлягала сплаті позивачем у 2016 році становить 2981,99 грн. (216,4 кв.м. х 13,78 (1% від 1378) = 2981,99 грн.).

З огляду на викладене, податкове повідомлення-рішення від 26.12.2017 року № 2455-13 в частині визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в сумі 2981,99 грн. також є правомірним та скасуванню не підлягає.

В свою чергу, посилання позивача на те, що він звільнений від сплати податку на нерухоме майно за об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_2 є необґрунтованим та не приймається судом.

Так, позивач вважав, що об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно як у 2015, так і у 2016 році є лише житлова площа нерухомого майна, що йому належить, яка згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності складає 106,6 кв.м., а оскільки рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2015 року № 48/9 «Про внесення змін та доповнень до рішення Миколаївської міської ради від 07.07.2011 року № 7/3» встановлено, що база оподаткування об'єкта житлової нерухомості, що перебуває у власності фізичної особи - платника податку, зменшується для житлового будинку на 250 кв. метрів, то площа у 106,6 кв.м. повністю підпадає під пільгу від сплати такого податку.

Колегія суддів зазначає, що за правилами ст. 266 п. 266.3. пп. 266.3.1. ПК України базою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є загальна площа житлової та нежитлової нерухомості, тобто сумарна площа житлових і підсобних приміщень, а не житлова.

При цьому, за правилами Податкового кодексу України для розрахунку площі будинку, яка підлягає оподаткуванню від загальної площі житлового будинку слід віднімати площу, на яку зменшується база оподаткування, а тому в даному випадку площа нерухомого майна, що перевищує 250 кв.м. у 2015 році та 120 кв.м. у 2016 році підлягає оподаткуванню.

Що стосується правомірності податкового повідомлення-рішення № 2459-13 від 26.12.2017 року, слід зазначити наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно за 2015 та 2016 роки згідно з цим рішенням нараховано позивачу на об'єкт нерухомості площею 396 кв. м. (а.с. 15 зворот).

В поданому позові позивач посилався на те, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про те, що ОСОБА_4 володіє нерухомим майном площею 396 кв.м., у зв'язку з чим незрозумілим є джерело інформації про нерухомість із зазначеною площею, а також підстави нарахування податку.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що доводи позивача спростовуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та декларацією позивача, що міститься на офіційному сайті Національного агентства з питань запобігання корупції.

В свою чергу, згідно пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно міститься інформація про те, що ОСОБА_4 належить адміністративна будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 50). При цьому, у вказаному витязі відсутня будь-яка інформація стосовно площі вказаного об'єкта нерухомого майна.

Таким чином, в силу положень пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, за відсутності необхідної інформації про загальну площу об'єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі дані повинні встановлюватись на підставі оригіналів документів платника податків на право власності.

Інших джерел отримання інформації про загальну площу об'єкта нерухомого майна Податковим кодексом України не передбачено.

З огляду на порушення відповідачем порядку визначення бази оподаткування податком на нерухоме майно, зокрема, не встановлення у відповідності до вимог чинного законодавства загальної площі належного позивачу нерухомого майна, що підлягає оподаткуванню, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, стосовно протиправності податкового повідомлення-рішення від 26.12.2017 року № 2459-13.

Згідно податкового повідомлення-рішення від 26.01.2018 року № 2, позивачу були визначені податкові зобов'язання з податку на нерухоме майно за 2015 рік в сумі 24061,59 грн. та за 2016 рік в сумі 136 105,75 грн. (всього в сумі 160 167,34 грн.).

Згідно розрахунку податкового зобов'язання, який міститься у додатку до податкового повідомлення-рішення, податковим органом було визначено, що у 2015 році та з січня 2016 року по червень 2016 року загальна площа об'єкта нерухомого майна, який підлягає оподаткуванню складає 3951 кв.м., а з липня 2016 року - 2633,7 кв.м. (а.с. 52).

Перевіряючи правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна - комплекс будівель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 48, 50).

Заперечуючи проти вказаного податкового повідомлення-рішення, позивач посилався на те, що комплекс будівель, на який нарахований податок, відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належить до будівель сільськогосподарського призначення і розташований на землях сільськогосподарського призначення, а тому за правилами ст. 266 п. 266.2. пп. 266.2.2. "є" і "ж" ПК України не є об'єктом оподаткування.

Встановлено, що відповідно до підпункту 266.2.2. «є» пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Згідно пп. 266.2.2 "ж" п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Аналіз вказаних пунктів цієї статті свідчить про те, що будівлі чи споруди, які звільняються від оподаткування повинні відноситись до будівель промисловості або будівель, які призначені для використання у сільськогосподарській діяльності та належати саме промисловим підприємствам або сільськогосподарському товаровиробнику, та використовуватись у виробництві сільськогосподарської продукції.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеному у постановах від 15.05.2018 року по справі № 806/2461/17 та № 806/2676/17, від 13.11.2018 року у справі № 820/417/17, від 11.12.2018 року по справі № 822/2614/16, застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявності будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Однак, в межах спірних відносин наявна лише одна з обов'язкових умов - виробничі приміщення, оскільки позивач не є юридичною особою та не може відноситись до промислових підприємств.

Таким чином, норми підпункту 266.2.2. «є» пункту 266.2 статті 266 ПК України не розповсюджуються на об'єкт нерухомості - комплекс будівель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, який належить позивачу.

В свою чергу, судом першої інстанції вірно встановлено, що визначення терміну "сільськогосподарський товаровиробник" наведено у ст. 1 Закону України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років", відповідно до якої сільськогосподарський товаровиробник - це фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Згідно ст. 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Відповідно до інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_4 з 2003 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець та здійснював діяльність за кодом КВЕД 51.21.0 оптова торгівля зерном, насінням та кормами для тварин, однак, 25.02.2011 року до ЄДР було внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем. Таким чином, станом на 2015 та 2016 роки стан суб'єкта - припинено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскільки позивач не має статусу виробника сільськогосподарської продукції, належні йому об'єкти нерухомого майна, які хоч і призначені для використання у господарській діяльності, не можуть бути звільнені від оподаткування податком на нерухоме майно згідно положень п.п. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.

Що стосується дослідження правомірності визначення суми податку, що підлягає сплаті, слід зазначити наступне.

Як вже зазначалось вище, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року № 909-VIII (далі - Закон № 909-VIII) було внесено зміни до статей 12 та 266 Податкового кодексу України.

Так, пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону № 909-VIII, що набрав чинності 01 січня 2016 року, визначено, що у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Згідно з положеннями пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону, було рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України.

Таким чином, у 2016 році зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, що свідчить про відсутність обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо місцева рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Таким чином, Податковим кодексом України встановлений обов'язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від термінів прийняття рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області 02.07.2015 року було прийнято рішення № 6 «Про ставки земельного податку по Чорноморській сільській раді Очаківського району Миколаївської області на 2016 рік».

Однак, після прийняття Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року № 909-VIII Чорноморською міською радою було прийнято рішення від 14.01.2016 року № 8 «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки по Чорноморській сільській раді на 2016 рік», згідно якого попереднє рішення від 02.07.2015 року № 6 було викладено в іншій редакції.

Рішенням від 14.01.2016 року № 8 Чорноморською міською радою було затверджено ставку податку для об'єктів житлової або нежитлової нерухомості у розмірі 3% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року за 1 кв. м. бази оподаткування.

Згідно наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, загальна площа об'єкту нерухомого майна - комплекс будівель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 до 27.07.2016 року складала 3951 кв.м. (а.с. 17). В подальшому, а саме, 27.07.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено інформацію про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на об'єкт нерухомого майна - комплекс будівель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 2633,7 кв.м. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.08.2016 року) (а.с. 16).

Таким чином, податковим органом було здійснено нарахування позивачу податку на нерухоме майно за 2016 рік у відповідності до ставки податку, затвердженої рішенням Чорноморської міської ради від 14.01.2016 року наступним чином: з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року за площу 3951 кв.м., тоді як з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року - за площу 2633,7 кв.м., що відповідає відомостям Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Виходячи зі ставки податку (3% розміру мінімальної заробітної плати, яка у 2016 році складала 1378 грн.) та площі, яка підлягала оподаткуванню (з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року - 3951 кв.м., з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року - 2633,7 кв.м), колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість визначення відповідачем податку за нерухоме майно за 2016 рік.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що податковий орган при прийнятті податкового повідомлення-рішення від 26.01.2018 року № 2 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, а тому вказане рішення скасуванню не підлягає.

Згідно із ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем було подано позов майнового характеру, ціна якого склала 169 755,03 грн.

Згідно ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання фізичною особою до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру судовий збір сплачується в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За правилами ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 1 січня 2018 року установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1 762 грн.

Позивач при подачі позову сплатив судовий збір у розмірі 2 114,40 грн., що підтверджується квитанцією від 16 лютого 2018 р. (а. с. 4), а тому зайво сплачений судовий збір складає 416,85 грн.

За правилами ст. 7 ч. 1 п. 1 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд розподіляє судовий збір у розмірі 1 697,55 грн. і з урахування часткового задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 704,80 грн.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року -скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.12.2017 року № 2455-13 та № 2459-13 та від 26.01.2018 року № 2 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області від 26.12.2017 року № 2459-13 про визначення ОСОБА_4 (рнокпп НОМЕР_1, АДРЕСА_1) податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки всього у сумі 5553,35 грн., в тому числі за 2015 рік в сумі 96,47 грн. та за 2016 рік в сумі 5456,88 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Миколаївській області (ідентифікаційний код 39394277, 54001, м. Миколаїв, вул. Лягіна, 6) на користь ОСОБА_4 (рнокпп НОМЕР_1, АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 28.01.2019 р.

Суддя - доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька