Справа № 0540/7213/18-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року справа №0540/7213/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., Геращенка І.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1, Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 0540/7213/18-а (головуючий суддя І інстанції - Смагар С.В.), складену в повному обсязі 22 жовтня 2018 року в м. Слов'янськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області про визнання дій протиправними, скасування рішення № 70 від 06 березня 2018 року, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

16 серпня 2018 року, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області про:

- про визнання протиправними дії відповідача щодо невиплати одноразової допомоги по народженню дитини у розмірі 10 320 грн. за період з 01 березня 2018 року по 31 березня 2018 року, а також щомісячної допомоги по народженню дитини за період з 1 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року у розмірі 1720 грн.;

- зобов'язання відповідача здійснити виплату одноразової допомоги по народженню дитини у розмірі 10 320 грн. за період з 01 березня 2018 року по 31 березня 2018 року, а також щомісячної допомоги по народженню дитини за період з 1 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року у розмірі 1720 грн.,

- стягнення з відповідача на користь позивача 6 020 грн. на відшкодування моральної шкоди за неправомірні дії відповідача (а.с. 4-10, 33-39).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області щодо відмови ОСОБА_1 щодо відмови у призначенні державної допомоги на дітей одинокім матерям по заяві від 27 червня 2018 року. Зобов'язано Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 червня 2018 року про призначення державної допомоги на дітей одинокім матерям з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні. В іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовлено (а.с. 91-95).

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначила, що суд першої інстанції прийняв рішення не по суті заявлених позовних вимог, а розглянув питання соціальних виплат одиноким матерям.

При цьому, позивач зазначила, що саме зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу допомоги при народжені дитини є ефективним способом захисту її порушених прав, при цьому, позивач не згодна з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії є втручанням в дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень.

Вважає, що відповідач призначив державну допомогу пор народженню дитини, одночасно безпідставно відмовив у виплаті за попередній період, що не передбачено Законом.

Крім того, позивач не згодна з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволені вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки дії відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті допомоги при народженні дитини є дискримінаційними.

Вважає, що відповідач і у подальшому буде порушувати її права, відтак вимоги щодо подання звіту про виконання судового рішення на підставі ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України є обґрунтованими (а.с. 98-105).

Крім того, не погодившись з рішенням суду першої інстанції Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області подало апеляційну скаргу, в які просило суд скасувати рішення суду, як таке що прийнято не на підставі позовних вимог позивача, а саме вирішив питання про соціальний захист одиноких матерів, що не є предметом даної справи (а.с. 107-108).

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Разом із апеляційною скаргою позивач заявлено клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне рішення суду першої інстанції - скасувати, з наступних підстав.

Як вбачається з позовної заяви позивача, в ній заявлені вимоги, зокрема, про визнання протиправними дії та зобов'язання відповідача здійснити виплату допомоги по народженню дитини.

З аналізу рішення суду першої інстанції слідує, що ним прийнято рішення не по суті позовних вимог, а вирішено питання про призначення допомоги на дітей одиноким матерям.

При цьому, навіть в описовій частині рішення судом першої інстанції зазначені обставини не даної справи.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області в апеляційній скарзі, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції, посилався тільки на розгляд питання не по суті позовних вимог, відтак апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню повністю, а рішення суду першої інстанції скасуванню на підставі ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України з цих підстав.

При цьому, Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області в апеляційній скарзі не висловлено свою позицію щодо суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відтак, суд розглядає дану справу у межах апеляційної скарги позивача та її позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України про що свідчить паспорт громадянина України НОМЕР_2, виданого 30 вересня 2009 року Червоногвардійським РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (а.с. 49-50).

ОСОБА_1 є матір'ю двох малолітніх дитини (сини) - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчить свідоцтво про народження НОМЕР_3 (а.с. 43) та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, про що свідчить свідоцтво про народження НОМЕР_4 (а.с. 42).

Позивач є внутрішньо переміщеною особою, про що свідчить довідка від 26 червня 2018 року № (а.с. 41), її син ОСОБА_3 також є внутрішньо переміщеною особою, про що свідчить довідка від 26 червня 2018 року № (а.с. 40)

27 червня 2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення допомоги по народженню дитини.

Листом від 31 липня 2018 року № Т-27-5.1-6.2 відповідачем позивачу повідомлено, що

Їй призначено допомоги при народженні дитини (протокол № 114 від 24 липня 2018 року), допомога призначена у розмірі 10 320,00 грн. з 01 березня 2018 року по 31 березня 2018 року та по 860,00 грн. щомісяця з 011 квітня 2018 року по 31 березня 2021 року (у відповіді допущена описка щодо кінцевого року призначення). Призначена допомога нарахована на відомість серпня місяця 2018 року у сумі 2 580,00 грн. (по 860,00 грн. за червень, липень, серпень 2018 року) та буде виплачена після надходження коштів із Державного бюджету України. Посилалось на положення постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365, якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених особам (а.с. 11, 45).

Призначення допомоги при народжені дитини у вищевказаному розмірі також підтверджується рішенням відповідача від 25 липня 2018 року (а.с. 68).

Відомості щодо виплати позивачу спірної допомоги в матеріалах справи відсутні.

Не погодившись із невиплатою державної допомоги при народженні дитини позивач звернулась до суду із даним позовом.

Суд апеляційної інстанції розглядає дану справу в межах апеляційної скарги, відтак, спірним питанням даної справи (на етапі апеляційного оскарження) фактично є не право позивача на отримання допомоги при народженні дитини (оскільки це право не оскаржується сторонами по справі), а саме спосіб захисту цього права.

Відтак, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції лише в частині можливості/неможливості зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу допомоги при народжені дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі - Закон № 2811-XII).

Допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII, для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року).

При цьому, норми чинного законодавства не містять підстав для відмови у призначенні такої допомоги, відтак рішення управління щодо відмови у призначенні допомоги при народженні дитини є протиправним.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надала всі необхідні документи для призначення їй допомоги при народженні дитини, така допомога була призначена, однак її виплату не здійснено.

Суд апеляційної інстанції ще раз наголошує, що право позивача на отримання спірної допомоги не є спірним, відтак суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про протиправність дій відповідача в частині невиплати одноразової допомоги по народженню дитини у розмірі 10 320 грн. за період з 01 березня 2018 року по 31 березня 2018 року, а також щомісячної допомоги по народженню дитини за період з 01 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року у розмірі 1720 грн.

Щодо можливості втручання у дискреційні повноваження відповідача в частини призначення/поновлення виплати спірної допомоги (позовні вимоги про зобов'язання відповідача виплатити спірну допомогу), суд зазначає наступне.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач не виплачує позивачу допомогу при народженні дитини, та встановлена протиправність його дій в цій частині, суд вважає за необхідне зобов'язати Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області здійснити нарахування та виплату позивачу допомоги при народжені дитини за спірний період.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача 6 020 грн. на відшкодування моральної шкоди за неправомірні дії відповідача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За змістом статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя.

Аналогічні положення містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, обов'язок доведення факту спричинення моральної шкоди покладається на позивача.

Медична документація, надана позивачем, свідчить про те, що її син хворіє, однак доказів наявності причинно-наслідкового зв'язку між погіршенням стану здоров'я та спірним рішенням, діями і бездіяльністю відповідача суду не надані.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволені вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди .

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати позивачу спірної допомоги за один місяць на виконання приписів ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб'єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб'єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України.

Аналізуючи матеріали справи, суд приходить до переконання, що невиконання судового рішення в частині виплати спірної допомоги за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що встановлення строку для подання звіту не потягне за собою виконання судового рішення за відсутності належного фінансування коштів на його виконання. Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

З врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції на виконання положень ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області - задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 0540/7213/18-а - скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позовні вимоги до Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області про визнання дій протиправними, скасування рішення № 70 від 06 березня 2018 року, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової допомоги по народженню дитини у розмірі 10 320 грн. за період з 01 березня 2018 року по 31 березня 2018 року, а також щомісячної допомоги по народженню дитини за період з 1 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року у розмірі 1720 грн.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової допомоги по народженню дитини у розмірі 10 320 грн. за період з 01 березня 2018 року по 31 березня 2018 року, а також щомісячної допомоги по народженню дитини за період з 1 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року у розмірі 1720 грн.

Допустити до негайного виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 січня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

Г.М. Міронова

І.В. Геращенко