Справа № 0840/3081/18
Суддя: Калашник Юлія Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

14 січня 2019 року (15 год. 50 хв.)Справа № 0840/3081/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Калашник Ю.В.,

при секретарі судового засідання Аксьоновій С.В.,

за участю представників: позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3

розглянув у судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою Якимівської центральної районної лікарні до Головного управління Держпраці у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

31.07.2018 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов позову Якимівської центральної районної лікарні (далі позивач або Якимівська ЦРЛ) до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (далі відповідач або ГУ Держпраці у Запорізькій області), в якому позивач просить: визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 14.06.2018 №ЗП877/579/АВ/П/ПТ/ТД-ФС.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем при здійсненні інспекційного відвідування зроблено висновок, що укладений позивачем з фізичною особою договір є трудовим. Відповідно до чинного законодавства України, визначати цивільно-правові відносини трудовими можна тільки у судовому порядку. Разом з цим, висновок відповідача, що працівник-лікар, який працює на умовах цивільно-правового характеру повинен мати ліцензію на право здійснення медичної практики є помилковим та зроблений без врахування положень спеціального галузевого законодавства, оскільки позивач є субєктом господарювання і здійснює свою господарську діяльність відповідно до вже наявної ліцензії. Відповідно до положення п. 3 розділу 3 наказу МОЗ України від 19.03.2018 № 504 надавачі першої медичної допомоги мають право залучати на підставі трудового або цивільно-правового договору інших осіб для забезпечення надання першої медичної допомоги, обовязковість наявної ліцензії у працівника лікаря (не підприємця) не вимагається. Правовідносини між ОСОБА_4 та Якимівською ЦРЛ є цивільно-правовими та не можуть бути врегульованими Кодексом законів про працю України. З урахуванням вищезазначеного просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 06.08.2018 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 27.08.2018.

Ухвалою суду від 27.08.2018 у задоволенні клопотання представника відповідача про обєднання в одне провадження справ №0840/3081/18 та №0840/3208/18 відмовлено.

Ухвалою суду від 27.08.2018 у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі №0840/3081/18 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №0840/3208/18 відмовлено.

Ухвалою суду від 27.08.2018 провадження у справі зупинено до 02.10.2018.

Ухвалою суду від 02.10.2018 провадження у справі поновлено.

02.10.2018 у підготовчому засіданні оголошувалась перерва до 24.10.2018.

Протокольною ухвалою суду від 24.10.2018 закрито підготовче провадження та призначений судовий розгляд справи по суті на 24.10.2018.

24.10.2018 у судовому засіданні оголошувалась перерва до 20.11.2018.

Ухвалою суду про забезпечення позову від 02.11.2018 зупинено стягнення на підставі виконавчого документа - постанови Головного управління Держпраці у Запорізькій області () від 14.06.2018 №ЗП 877/579/АВ/П/ПТ/ТД-ФС про накладення штрафу на Якимівську центральну районну лікарню в розмірі 111690,00 грн.

У період з 18.11.2018 по 21.11.2018 суддя Калашник Ю.В. була відсутня на роботі, що підтверджується довідкою Запорізького окружного адміністративного суду вих. № 02-35/18/65 від 22.11.2018, яка міститься в матеріалах справи.

Ухвалою суду від 22.11.2018 провадження у справі зупинено до 14.01.2019.

Ухвалою суду від 14.01.2019 провадження у справі поновлено.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та надали пояснення, аналогічні викладеним у адміністративному позові.

Представник відповідача позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов (вх. № 27656 від 05.09.2018). Зокрема зазначив, під час здійснення інспекційного відвідування відповідачем встановлено порушення Якимівською центральною районною лікарнею ч. 1 ст. 24 КЗпП України. Так, документальною перевіркою наданих Якимівською ЦРЛ документів (трудовий договір з лікарем - анестезіологом, актів прийому виконаних робіт, інших бухгалтерських документів) встановлено, що трудовий договір з лікарем - анестезіологом від 02 січня 2018 року № б/н, укладений з Працівником «лікар - анестезіолог вищої категорії» ОСОБА_4 та Роботодавцем Якимівською ЦРЛ ОСОБА_5, має ознаки трудових відносин. Предметом договору є оформлення на роботу в Якимівську ЦРЛ робітника у відділ анестезіології та інтенсивної терапії на посаду лікаря - анестезіолога вищої категорії. Таким чином, предметом укладеного договору є процес праці, а не її кінцевий результат. Фізична особа повинна виконувати систематично певні трудові функції відповідно до певної кваліфікації, набутих знань та навичок особи. Так, посада лікар - анестезіолог відповідно до штатного розпису на 2018 рік затвердженого 09.01.2018 у Якимівській ЦРЛ у ВРІТ (відділення реанімації та інтенсивної терапії) наявна. Таким чином, наявність трудового договору в договорах цивільно-правового характеру є підставою для визнання таких договорів трудовими, оскільки зміст переважає над формою. Разом з цим, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців особи, ОСОБА_4 (код платника податку НОМЕР_1) не веде підприємницької діяльності, а відтак перебування позивача із ОСОБА_4 у цивільно-правових відносинах суперечить приписам ст. 33 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я». Таким чином, Головне управління Держпраці у Запорізькій області, діяло на підставі, межах повноважень та у спосіб, що прямо передбачений законодавством України. З метою дотримання вимог чинного законодавства та у інтересах громадян щодо реалізації їх законних прав та інтересів. Прийняте рішення є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам закону. З урахуванням вищезазначеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Сторони під час розгляду справи у судовому засіданні повідомили, що ними надано всі необхідні документи для вирішення спору по суті.

Враховуючи норми ч.3 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), у судовому засіданні 14.01.2019 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши пояснення представників позивача, заперечення представника відповідача, розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Якимівська центральна районна лікарня () є юридичною особою, яка зареєстрована 27.08.1995 за № 1 098 107 0011 000012, про що свідчить Свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи (а.с.17).

У період з 22.05.2018 по 23.05.2018, інспектором праці ГУ Держпраці у Запорізькій області ОСОБА_6, проведено інспекційне Якимівської центральної районної лікарні (), за результатами якого складено Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ЗП/877/579/АВ від 23.05.2018 (а.с.26-29).

Як зафіксовано в акті, під час інспекційного відвідування виявлені такі порушення законодавства:

1) п. 2.5 глави 2 Інструкції № 58, а саме: на перевірку надано 298 карток. В особистих картках в розділі 4 (призначення переведення) працівники ознайомлюються з записами у трудової книжки, про що свідчить підпис працівників про ознайомлення з записами у трудової книжки. Запис до трудової книжки заноситься на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення з яким, працівників не ознайомлюються. Порядок доведення наказів до виконавців або осіб, яких стосуються ці документи, регламентують в локальній інструкції з діловодства.

2) ч. 1 ст. 24 КЗпП України, а саме: в цивільно-правовому договір без номеру від 02 січня 2018 року, укладеним між лікарем анестезіологом вищої категорії ОСОБА_4, як Виконавець та Якимівською районною центральною лікарнею в особі головного лікаря ОСОБА_5, як Замовник вбачаються ознаки трудового договору, а саме:

- Характер праці. Предметом договору є виконання роботи в відділенні анестезіології і інтенсивної терапії на посаді лікаря анестезіолога (пункт 1.1 договору). Зазначені дії є процесом праці, а не його результатом. Посада лікаря - анестезіолога є в штатному розпису Якимівської ЦРЛ. Також відповідно до вимог Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 р. № 285 у лікаря має бути ліцензія та він має бути зареєстрований як ФОП. Тому складання договорів ЦПХ з лікарями вважається не правомірним. Для перевірки ліцензія та свідоцтво про реєстрацію ФОП не надані. Також у вищевказаному договорі в п.2.1-2.2.9 перераховані посадові обов'язки лікаря з посиланням на законодавство про працю та правила внутрішнього трудового розпорядку, що є ознакою трудового договору.

- Оплата праці. Так, відповідно до розділу 4 пункту 4.1 за виконану роботу відповідно з вимогами Наказу №308/519 від 5 жовтня 2005 року «Про умови оплати праці працівників охорони здоров'я та соціального захисту населення» Замовник сплачує Виконавцеві винагороду за виконану роботу та фактично відпрацьований час. Конкретні суми за певний обсяг робіт у договорі відсутні. Оплата проводиться згідно списку на виплату заробітної плати, виплата заробітної плати здійснюється щомісячно. Зазвичай наявність таких ознак притаманні саме трудовим відносинам. Враховуючи вищезазначене у цивільно-правовому договорі ОСОБА_4 вбачаються ознаки трудового договору. З огляду на недопущення підміни трудових відносин цивільно-правовими встановлено, що керівництвом Якимівської районної центральної лікарні порушено ч.1 ст.24 КЗпП України, а саме допуск до роботи ОСОБА_4 - без укладання трудового договору.

Головний лікар Якимівської районної центральної лікарні був ознайомлений з актом перевірки та 23.05.2018 отримав його примірник.

На підставі висновків Акту та вказаних порушення відповідачем 23.05.2018 винесено припис №ЗП /877/579/АВ/П (а.с.20-21), яким позивача зобовязано:

1) усунути порушення вимог ч п. 2.5 глави 2 Інструкції № 58 у строк до 15.06.2018.

2) усунути порушення вимог ч. 1 ст. 24 КЗпП України - у строк до 25.06.2018.

14.06.2018 Першим заступником начальника прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЗП 877/579/АВ/П/ПТ/ТД-ФС, якою до позивача відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 111 690,00 грн. (а.с.18).

Вважаючи прийняту відповідачем постанову про накладення штрафу протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом про її скасування.

Проаналізувавши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Державна служба України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб (пункт 1 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення № 96).

Згідно з підпунктом 6 пункту 4 вказаного Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Пунктом 7 Положення № 96 передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України від 05.04.2007 № 877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон № 877-V).

Згідно зі статтею 1 вказаного Закону № 877-V, державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища. Заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.

Частиною третьою статті 6 Закону № 877-V передбачено, що суб'єкт господарювання повинен ознайомитися з підставою проведення позапланового заходу з наданням йому копії відповідного посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю).

Згідно з частиною пятою статті 7 Закону № 877-V, перед початком здійснення заходу посадові особи органу державного нагляду (контролю) зобов'язані пред'явити керівнику суб'єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу або уповноваженій ним особі (фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі) посвідчення (направлення) та службове посвідчення, що засвідчує посадову особу органу державного нагляду (контролю), і надати суб'єкту господарювання копію посвідчення (направлення).

Посадова особа органу державного нагляду (контролю) без посвідчення (направлення) на здійснення заходу та службового посвідчення не має права здійснювати державний нагляд (контроль) суб'єкта господарювання. Суб'єкт господарювання має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходу, якщо вони не пред'явили документів, передбачених цією статтею.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об'єкт відвідування) (надалі Порядок № 295).

У відповідності до приписів пунктів 2, 3 Порядку № 295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці. Інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі - органи контролю), посадовими обов'язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження). Контрольні повноваження інспектора праці підтверджується службовим посвідченням встановленої Мінсоцполітики форми, що видається Держпраці.

Відповідно до пунктів 16, 17 Порядку № 295, у разі створення об'єктом відвідування перешкод у діяльності інспектора праці (відмова у допуску до проведення відвідування (ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування; перешкода в реалізації інших прав, передбачених пунктом 11 цього Порядку), відсутності об'єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших документах, що стали підставою для проведення відвідування), відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, складається акт про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування із зазначенням відповідних причин, який за можливості підписується керівником об'єкта відвідування або іншою уповноваженою особою. Копія акта, зазначеного у пункті 16 цього Порядку, надсилається органам, яким підпорядкований об'єкт відвідування (за наявності), для вжиття заходів з усунення перешкод і забезпечення присутності об'єкта відвідування за своїм місцезнаходженням.

Згідно з підпунктом 54 пункту 4 Положення № 96, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Держпраці.

Статтею 265 КЗпП України передбачена відповідальність за порушення законодавства про працю.

Так, відповідно до частини другої вказаної статті КЗпП, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення; порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення; недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обовязків, передбачених законами України «Про військовий обовязок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення; недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; вчинення дій, передбачених абзацом шостим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у стократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

А у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Натомість, у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, Верховний Суд України у пункті 7 постанови Пленуму від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Нормами ст. 24 КзпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (ст. 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Натомість, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.

Згідно із ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Тобто, предметом цивільно-правових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Як встановлено судом, підставою для винесення спірної постанови слугувало те, що Якимівською ЦРЛ порушено норми частини першої статті 24 КЗпП України, а саме зафіксовано факт допущення працівників до роботи без укладення трудового договору.

Так, судом встановлено що між Якимівською ЦРЛ в особі головного лікаря ОСОБА_5 (Роботодавець) та ОСОБА_4 (Робітник) укладено Трудовий договір з лікарем-анестезіологом б/н від 02.01.2018, предметом якого робітник приймається на роботу в Якимівську ЦРК у відділення реанімації та інтенсивної терапії на посаду лікаря анестезіолога вищої категорії. Робота у роботодавця для робітника є не основним місцем роботи. Робітник зобов'язаний: добросовісно виконувати наступні посадові обов'язки передбачені п.п. 2.1.1.-2.1.20. договору та має певні права передбачені п.п.2.2.-2.2.9. договору. Відповідно до п. 3.1. договору, Роботодавець зокрема зобов'язаний дотримуватись трудового законодавства та інших нормативно-правових актів, що містять норми трудового права. Надати Працівнику роботу у відповідності з умовами справжнього Трудового договору. Забезпечити безпечні умови роботи у відповідності з вимогами Правил техніки безпеки та трудового законодавства України. Надати Працівнику обладнане належним чином робоче місце, забезпечити його обладнанням, інструментами, технічною документацією та іншими засобами, необхідними для виконання ним трудових обов'язків. Оплачувати труд робітника, у розмірі встановленому у п. 4.1 договору. Виплачувати премії, винагороду у порядку та на умовах, встановлених роботодавцем. Оплата здійснюється у безготівковій формі один раз на місяць. Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2018 (а.с.79-80).

Як слідує зі змісту укладеного між позивачем та ОСОБА_4 трудового договору, метою його укладання є організація процесу праці. Відповідно предметом договору сам процес праці, тобто виконання певної роботи (певних трудових функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою.

Надані позивачем акти виконаних робіт (а.с.33-35) містять перелік виконаних робіт, загальну вартість виконаних робіт, наявний висновок про те, що роботи виконані у повному обсязі.

Виконання робіт, передбачених укладеним договором, відноситься до функцій лікаря анестезіолога, що передбачені Класифікатором професій ДК 003 2010, код КП 2221.2). При цьому класифікатор призначений для застосування центральними органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, Федерацією роботодавців України, всіма суб'єктами господарювання під час запису про роботу у трудові книжки працівників.

Медичною і фармацевтичною діяльністю можуть займатися особи, які мають відповідну спеціальну освіту і відповідають єдиним кваліфікаційним вимогам (ч.1 ст.74 Закону України №2801-XII від 19.11.1992 «Основи законодавства України про охорону здоров'я»).

Як передбачено п.«а» ч.1 ст.77 Закону України №2801-XII від 19.11.1992 «Основи законодавства України про охорону здоров'я», медичні і фармацевтичні працівники мають право на: заняття медичною і фармацевтичною діяльністю відповідно до спеціальності та кваліфікації.

Згідно з п.15 ч.1 ст.7 Закону України №222-VIII від 02.03.2015 «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності: медична практика.

Відповідно до п.24,28 «Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики», затверджених 02.03.2016 постановою Кабінету Міністрів України №285, медичну допомогу повинні надавати особи, які відповідають єдиним кваліфікаційним вимогам, затвердженим МОЗ. Керівником закладу охорони здоров'я повинна призначатися особа, яка відповідає єдиним кваліфікаційним вимогам.

Відповідно до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників системи охорони праці, лікар - анестезіолог - спеціаліст з анестезіології; лікар, який проводить передопераційну підготовку, анестезію, а також слідкує за станом пацієнта під час та після хірургічного втручання.

Кваліфікаційні вимоги лікаря - анестезіолога вищої кваліфікаційної категорії - повна вища освіта (спеціаліст, магістр) за напрямом підготовки «Медицина», спеціальністю «Лікувальна справа». Спеціалізація за фахом «Анестезіологія» (інтернатура, курси спеціалізації). Підвищення кваліфікації (курси удосконалення, стажування, передатестаційні цикли тощо). Наявність сертифіката лікаря- спеціаліста та посвідчення про присвоєння (підтвердження) вищої кваліфікаційної категорії з цієї спеціальності. Стаж роботи за фахом понад 10 років.

Статтею 33 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» чітко визначено, що медична допомога надається відповідно до медичних показань професійно підготовленими медичними працівниками, які перебувають у трудових відносинах із закладами охорони здоров'я, що забезпечують надання медичної допомоги згідно з одержаною відповідно до закону ліцензією, та фізичними особами підприємцями, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку і можуть перебувати з цими закладами у цивільно-правових відносинах.

Так, згідно з інформацією наявною у Єдиному державного реєстру юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців особи, ОСОБА_4 (код платника податку НОМЕР_1) не веде підприємницької діяльності, доказів реєстрації останньої як фізичної особи-підприємця суду не надано так само як і не надано відповідної ліцензії в установленому законом порядку.

Крім того, посада лікар - анестезіолог відповідно до штатного розпису на 2018 рік затвердженого 09.01.2018 у Якимівській ЦРЛ у відділенні реанімації та інтенсивної терапії (а.с.76-78) наявна.

Суд зазначає, що Якимівській ЦРЛ необхідно було забезпечити укладення трудового договору із ОСОБА_4 або забезпечити укладення цивільно-правового договору із субєктом господарювання, які мають на це відповідну ліцензію.

При цьому, суд вважає, що враховуючи чинні норми права позивач не був позбавлений можливості прийняти ОСОБА_4 до себе на роботу за сумісництвом для отримання консультативних послуг, тощо з належним оформленням трудового договору.

Приймаючи до уваги зазначене вище, матеріали справи, суд погоджується з думкою відповідача, що ОСОБА_4 фактично була допущена до роботи без укладення трудового договору, що є порушенням ч.1 ст.24 Кодексу законів про працю України.

В зв'язку з вищенаведеним, суд дійшов висновку про правомірність прийнятого відповідачем оскаржуваного рішення, що доводами позовної заяви та матеріалами справи не спростовується.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 , 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність прийнятого рішення, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий збір не підлягає відшкодуванню, оскільки в задоволенні позову було відмовлено.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Якимівської центральної районної лікарні (72503, Запорізька область, смт. Якимівка, вул. Центральна, буд. 30, ) до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (69032, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 25, ) про визнання протиправною та скасування постанови, відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 24.01.2019.

Суддя Ю.В. Калашник