Справа № 804/379/18
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 січня 2019 року м. Дніпросправа № 804/379/18

головуючий суддя І інстанції - Врона О.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,

суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.04.2018 року у справі № 804/379/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 08.11.2017 року Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області.

- визнати протиправним та скасувати податкове-повідомлення - рішення № 6066-17 від 15.10.2015 року щодо нарахування суми транспортного податку за 2015 рік.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.04.2018 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що в останньої був відсутній обов'язок по сплаті транспортного податку за 2015 рік, і як наслідок, відповідач не мав законних підстав нараховувати штраф на суму такого податку, проте сплаченого позивачем. Зауважено, що позивач не отримував податкове-повідомлення рішення про нарахування суми транспортного податку за 2016 рік та виконав повністю вимоги податкового законодавства у грудні 2016 року, одразу як отримав податкову вимогу № 6679-17 від 24.11.2016 року на суму податкового боргу у розмірі 25000.00 грн., рішення № 76/04-61-17-34 про опис майна у податкову заставу від 26.11.2016 року та акт опису від 28.11.2016 року № 67/161/6407503.

Головне управління ДФС у Дніпропетровській області направило на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження відповідно до вимог ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 у 2015 році була власником автомобіля Lexus LX570, 2013 року випуску, об'єм циліндрів двигуна 5663 куб. см., державний номер НОМЕР_2 та з 2016 року є власником автомобіля Lexus LX450d 2016 року випуску, об'єм циліндрів двигуна 4500 куб. см., державний номер НОМЕР_2.

15 жовтня 2015 року Державною податковою інспекцією в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області прийняте податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 6066-17, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов'язання з транспортного податку за 2015 рік у розмірі 16666,67 грн.

23.02.2016 року позивачем було сплачено транспортний податок за 2015 рік в сумі 16666,67 грн., що підтверджується квитанцією.

Також, Державною податковою інспекцією в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області прийняте податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 19790-13, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов'язання з транспортного податку за 2016 рік у розмірі 25000,00 грн.

09.12.2016 року позивачем було сплачено транспортний податок за 2016 рік в сумі 25000,00 грн., що підтверджується квитанцією.

25.10.2017 року Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області складено акт камеральної перевірки № 18125/04-36-13-08 з питання своєчасності сплати позивачем узгодженої суми податкового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2015 - 2016 роки, у якому зазначено, що виявлено затримку сплати транспортного податку за 2015 рік на 59 днів та за 2016 рік на 38 днів.

На підставі виявленого порушення та керуючись пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області прийняте податкове повідомлення-рішення від 08.11.2017 року форми «Ш» № , яким ОСОБА_1 зобов'язано сплатити штраф у сумі 8332,93 грн. за платежем «транспортний податок з фізичних осіб».

Не погодившись з обґрунтованістю прийняття податкового повідомлення-рішення № від 08.11.2017 року та № 6066-17 від 15.10.2015 року, позивач звернулась до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством не передбачено можливості оскаржити чи скасувати в судовому порядку відкликане податкове повідомлення-рішення, у зв'язку з чим, податкові повідомлення-рішення від 15.10.2015 року № 6066-17 та від 03.08.2016 року № 19790-13 вважаються відкликаним у зв'язку з самостійним погашенням позивачем податкового боргу. Також, Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області правомірно прийняте податкове повідомлення-рішення від 08.11.2017 року № .

Суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Законом України від 28.12.2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.

Згідно із пунктом 10.2 статті 10 Податкового кодексу України, в редакції Закону № 71-VIII, місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Отже, встановлення податку на майно, зокрема в частині транспортного податку, є безумовним обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням транспортного податку на 2015 рік відповідні норми Закону №71-VIII набрали чинності з 01 січня 2015 року. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов'язку щодо встановлення транспортного податку. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення транспортного податку.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим відповідно до норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Отже, рішення місцевих рад щодо транспортного податку, прийняті у 2015 році, могли встановлювати плановим лише 2016 рік.

Таким чином, з урахуванням норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення місцевих рад стосовно транспортного податку, прийняті та опубліковані протягом 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду транспортний податок міг вважатися встановленим місцевою радою.

При цьому факт прийняття Верховною Радою України і набрання чинності Закону №71-VIII, а так само обов'язковість для місцевих рад впровадити транспортний податок, не може заперечувати необхідність встановлення цього податку саме рішенням місцевих рад, оскільки встановлення місцевих податків є виключною компетенцією саме місцевих рад, як це визначено пунктом 10.2 статті 10 Податкового кодексу України.

Тобто, Верховна Рада України не може підміняти власними повноваженнями компетенцію місцевих рад щодо встановлення місцевих податків.

Вказане вбачається також з пункту 4 Прикінцевих положень Закону № 71-VIII, в якому органам місцевого самоврядування було рекомендовано у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Отже, Прикінцеві положення Закону №71-VIII рекомендували встановити місцевим радам транспортний податок на 2015 рік у 2015 році. Проте, така рекомендація не може розглядатися як скасування чинної норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

Таким чином, навіть прийняті на рекомендацію Верховної Ради України рішення місцевих рад не можуть застосовуватися інакше, ніж це передбачено підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, а тому рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. В свою чергу, з урахуванням пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

Враховуючи вищезазначене, для конкретної правової ситуації період прийняття рішення місцевою радою щодо запровадження транспортного податку - це 2015 рік, оскільки саме цього року місцеві ради набули повноважень і одночасно обов'язку встановити транспортний податок.

Разом з тим, плановим у цьому разі залишається виключно 2016 рік, оскільки за змістом підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України період прийняття рішення завжди передує плановому періоду. Тобто, в 2015 році місцеві ради могли встановити транспортний податок лише на 2016 рік, а не на 2015 рік.

Таким чином транспортний податок міг справлятися не раніше 2016 року.

Виходячи з вищезазначеного, підстави для справляння транспортного податку у 2015 році відсутні.

При цьому, що стосується висновків суду першої інстанції про відкликання податкового повідомлення-рішення від 15.10.2015 року № 6066-17 з огляду на добровільну сплату позивачем визначеного ним податкового зобов'язання та неможливості його оскарження, то суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач скористався своїм правом на оскарження податкового повідомлення-рішення контролюючого органу в судовому порядку, за результатами якого встановлено протиправність нарахування визначеного ним податкового зобов'язання. Сплачена позивачем сума податкового зобов`язання, визначеного неправомірним рішенням податкового органу є такою, що сплачена помилково та може бути повернута у встановлену податковим законодавством порядку.

Вказана правова позиція також відповідає правовим висновкам Верховного Суду, відображеним в постановах від 15.05.2018 року по справі № 804/3923/17 та від 15.05.2018 року по справі № 808/2717/17, що враховується судом апеляційної інстанції відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність донарахування позивачу податкового зобов'язання з транспортного податку за 2015 рік на підставі податкового повідомлення-рішення № 6066-17 від 15.10.2015 року.

Однак, з матеріалів справи вбачається і, на що не звернув увагу суд першої інстанції відмовляючи в позові, що податкове повідомлення-рішення № 6066-17 від 15.10.2015 року було прийнято Державною податковою інспекцією в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська.

В свою чергу, ДПІ в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська або її правонаступник в якості відповідача по справі не залучались.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч.ч. 3, 4, 5 ст. 48 КАС України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну належного відповідача суд враховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Отже, питання щодо залучення відповідача (співвідповідача) може вирішуватись лише при розгляді справи в суді першої інстанції, у зв'язку з чим, суд апеляційної інстанції, з урахуванням приписів Розділу ІІІ Глави 1 КАС України, позбавлений права здійснювати такі дії.

Відтак, оскільки правомірність податкового повідомлення-рішення № 6066-17 від 15.10.2015 року стосується прав та обов'язків ДПІ в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська, а останню не було залучено в якості відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для його скасування.

Що стосується правомірності прийняття Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області податкового повідомлення-рішення № від 08.11.2017 року, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 126.1 ст. 126 Податкового кодексу України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для винесення податкового повідомлення-рішення були висновки податкового органу щодо несвоєчасної сплати позивачем податкових зобов'язань з транспортного податку, а саме: за податковим повідомленням рішенням № 6066-17 від 15.10.2015 року затримка сплати податкового зобов'язання склала 59 днів, а сума нарахованого штрафу становить 3333.33 грн.; за податковим повідомленням-рішенням № 19790-13 від 03.08.2016 року, затримка сплати податкового зобов'язання становить 38 днів.

В свою чергу, як було встановлено судом апеляційної інстанції, податкове повідомленням рішенням № 6066-17 від 15.10.2015 року, яке оскаржувалось позивачем, було прийнято податковим органом протиправно, однак скасуванню в даному випадку не підлягає, з огляду на незалучення податкового органу, який його прийняв, в якості відповідача, а відповідно не підлягає скасуванню і сума нарахованого штрафу у розмірі 3333.33 грн.

Стосовно обґрунтованості донарахування штрафу за несвоєчасну сплату податкового зобов'язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням № 19790-13 від 03.08.2016 року, то суд апеляційної інстанції зазначає, що за приписами п.п. 267.8.1 п. 267.8 ст. 267 Податкового кодексу України, транспортний податок сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, податкове повідомлення-рішення № 19790-13 було вручено позивачу 17.08.2016 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с.118).

Тобто, 60 денний строк на сплату податкового зобов'язання за вказаним податковим повідомленням-рішенням спливав 16.10.2016 року.

В свою чергу, як вбачається з наданої позивачем копії квитанції № 0.0.666314678.1, вказане податкове зобов'язанням було сплачено позивачем 09.12.2016 року.

Отже, позивачем було пропущено строк сплати податкового зобов'язання за податковим повідомленням-рішенням № 19790-13 від 03.08.2016 року більше ніж на 30 днів, що свідчить про обґрунтованість донарахування позивачем штрафу у розмірі 20 відсотків погашеної суми.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування податкового повідомлення-рішення № від 08.11.2017 року.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду, наголошує на тому, що позивач не позбавлений права на звернення до суду з відповідним позовом до належного відповідача в частині позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення було прийнято судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції даної постанови. В решті, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.04.2018 року у справі № 804/379/18 - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

В решті рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.04.2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду на підставі п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко