Справа № 404/8749/15-а (2-а/404/58/16)
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2019 року

м. Київ

справа №404/8749/15-а (2-а/404/58/16)

адміністративне провадження №К/9901/10123/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Мороз Л.Л.,

суддів: Гімона М.М., Стародуба О.П.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами у касаційній інстанції адміністративну справу № 404/8749/15-а (2-а/404/58/16)

за позовом ОСОБА_1 до Кіровоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області (далі - Кіровоградське ОУ ПФУ, ПФУ відповідно), управління ПФУ в Приморському районі м. Одеси, про зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Кіровоградського ОУ ПФУ

на постанову Кіровського районного суду міста Кіровограда від 26 липня 2016 року, ухвалену у складі головуючого судді Кулінка Л.Д. та

ухвалу Дніпровського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді Божко Л.А., суддів Прокопчук Т.С., Лукманової О.М., -

ВСТАНОВИВ:

14 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- зобов'язати управління ПФУ у м. Кіровограді (в подальшому реорганізовано в Кіровоградське ОУ ПФУ) перерахувати їй пенсію по втраті годувальника відповідно до заробітної плати та категорії годувальника як державного службовця з 04 квітня 2014 року відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу», статті 129 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) та Закону України від 19 жовтня 2010 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»;

- зобов'язати управління ПФУ у м. Кіровограді (в подальшому реорганізовано в Кіровоградське ОУ ПФУ) призначити їй пенсію по втраті годувальника відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, статті 129 Закону № 2453-VI у розмірі 70 % заробітної плати годувальника.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач при призначенні пенсії позивачу по втраті годувальника повинен був застосовувати саме Закон № 3723-XII, як спеціальний і розраховувати пенсію відповідно до частини десятої статті 37 вказаного, оскільки померлий годувальник, ОСОБА_2 на момент смерті (ІНФОРМАЦІЯ_2) працював суддею Апеляційного суду Кіровоградської області та мав стаж державного службовця 27 років, що виключало можливість призначення пенсії по втраті годувальника у загальному порядку відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV)

Кіровський районний суд міста Кіровограда постановою від 26 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року, задовольнив позовні вимоги.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що суддя, на якого поширюється дія положень статей 1, 2 Закону № 3723-XII, є державною службовою особою, яка здійснює функції представника державної судової влади на постійній основі, наділений повноваженнями здійснювати правосуддя та одержує суддівську винагороду за рахунок державних коштів. Тому відповідач неправомірно не перевів позивача на пенсію по втраті годувальника відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII та не здійснив перерахунок її пенсії відповідно до статті 129 Закону № 2453-VI.

25 листопада 2016 року Кіровоградське ОУ ПФУ звернулось до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 липня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року, ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, зокрема, тим, що Кіровоградським ОУ ПФУ не призначалась пенсія позивачці, а лише за розпорядженням управління ПФУ виплачує її ОСОБА_1 При цьому, скаржник зазначає, що нормами Закону № 2453-VI не передбачено призначення та виплату пенсії по втраті годувальника членам сім'ї або родичам судді у разі його смерті. До того ж, померлий годувальник на державній службі не перебував, а працював суддею.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 20 січня 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.

10 лютого 2017 року від позивача надійшли заперечення на вказану касаційну скаргу, в яких ОСОБА_1 просить залишити без задоволенню останню, а оскаржувані Кіровоградським ОУ ПФУ судові рішення - без змін.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Пунктом 4 частини першої розділу VII Перехідних положень КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).

Верховний Суд, переглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами судові рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

У справі, яка розглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 звернулася до управління ПФУ у м. Кіровограді з заявою від 13 березня 2014 року, зареєстровану за № 1335 про призначення пенсії по інвалідності (а.с. 12).

04 квітня 2014 року позивач звернулася до ПФУ в м. Кіровограді з заявою про переведення на інший вид пенсії - по втраті годувальника (а.с. 13).

В зв'язку з чим, розпорядженням від 16 червня 2014 року ПФУ в м. Кіровограді ОСОБА_1 переведено на вид пенсії по втраті годувальника за нормами Закону № 1058-IV (а.с. 14-15).

За розпорядженням від 11 грудня 2014 року управління ПФУ в м. Кіровограді перерахувало позивачеві пенсію по втраті годувальника виходячи з розміру заробітної плати померлого ОСОБА_2, яка була на день його смерті (а.с. 16-17).

Також в матеріалах справи міститься розпорядження від 03 червня 2014 року управління ПФУ в Приморському районі м. Одеси, в якому зазначено, що ОСОБА_3 з 11 квітня 2013 року по 31 травня 2014 року перебував на обліку в управлінні ПФУ в Приморському районі м. Одеси (а.с. 65-66).

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статус судді визначено у статті 51 Закону № 2453-VI відповідно до частини першої якої суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів (стаття 1 Закону № 3723-XII).

Відповідно до статті 2 Закону № 3723-XII посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що суддя, на якого поширюється дія положень статей 1, 2 Закону № 3723-XII, є державною службовою особою, яка здійснює функції представника державної судової влади на постійній основі, наділений повноваженнями здійснювати правосуддя та одержує суддівську винагороду за рахунок державних коштів.

Згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону № 1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

До досягнення віку, встановленого першим реченням частини першої цієї статті, право на пенсію за віком мають державні службовці - чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними 60 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня 1953 року.

Отже, вказаною нормою статті встановлено граничний вік перебування на державні службі, зокрема для чоловіків - 62 роки, який є фактично пенсійним віком для цієї категорії працівників та право виходу на пенсію до досягнення граничного віку перебування на державні службі у випадках визначених законодавством.

При цьому, частиною десятою статті 37 Закону № 3723-XII визначено, що у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв'язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім'ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім'ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім'ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону № 1058-IV).

Право на призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім'ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що право на призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника особам, які були на його утриманні до отримання права на вихід на відповідну пенсію годувальником, законодавець пов'язує з наявністю у померлого стажу державної служби не менше 10 років та факту непрацездатності утриманця.

У статті 1 Закону № 1058-IV визначено дефініцію терміну «непрацездатні громадяни», відповідно до якого - це особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

У справі, яка розглядається суди встановили, що 13 березня 2014 року позивач звернулась до управління ПФУ в м. Кіровограді із заявою про призначення пенсії по інвалідності, а 04 квітня 2014 року звернулась до пенсійного органу із заявою про переведення її на пенсію по втраті годувальника.

Разом з цим, суди не встановили вік, який виповнився ОСОБА_2 на день смерті, з яким законодавець пов'язує виникнення права на пенсію держслужбовця, а також дату цієї події.

Також суди залишили поза увагою дату встановлення позивачці інвалідності та те, що в своїх заявах про призначення пенсії та переведенні на інший її вид, вказано те, що вона продовжує працювати. Проте, як зазначено вище, право на призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника є у осіб, які були на його утриманні, при цьому вказані особи повинні бути непрацездатними в розумінні частини десятої статті 37 Закону № 3723-XII.

Окрім того, суди не встановили по якому закону позивач просила призначити їй пенсію по втраті годувальника за заявою від 04 квітня 2014 року.

За змістом частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права та не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що без установлення зазначених обставин на підставі належних та допустимих доказів та без надання їм належної правової оцінки, суди дійшли передчасних висновків та прийняли рішення, які не відповідають вимогам щодо їх законності і обґрунтованості.

Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.

Отже суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, оскільки встановили їх без дослідження належних доказів, що у відповідності до пункту 3 частини другої статті 353 КАС України є підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові і встановити зазначені в ній обставини, що стосуються обсягу та змісту спірних правовідносин і охоплюються предметом доказування, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог 242 КАС України.

Керуючись пунктом 4 частини першої Розділу VII Перехідних положень, статтями 242, 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Кіровоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області задовольнити частково.

Постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 липня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

О.П. Стародуб ,

Судді Верховного Суду