Справа № 0540/7003/18-а
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року справа №0540/7003/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Сіваченка І.В., Шишова О.О., при секретарі судового засідання Верховецька Г.О., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача -ОСОБА_2, розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу управління Державного архітектурно - будівельного контролю Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року (повний текст складено 05 листопада 2018 року в м. Слов'янськ) у справі № 0540/7003/18-а (суддя І інстанції - Тарасенко І.М.) за позовом ОСОБА_1 до управління Державного архітектурно - будівельного контролю Маріупольської міської ради про визнання протиправним і скасування наказу заступника начальника управління від 20.06.2018 року № 32 та про зобов'язання відповідача щодо внесення відомостей про реєстрацію декларацій,-

В С Т А Н О В И В:

13 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до управління Державного архітектурно - будівельного контролю Маріупольської міської ради про визнання протиправним і скасування наказу заступника начальника управління від 20.06.2018 року № 32 та про зобов'язання відповідача щодо внесення відомостей про реєстрацію декларацій.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі наказу заступника начальника управління Державного архітектурно - будівельного контролю Маріупольської міської ради від 20.06.2018 року № 32, скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт від 10.10.2013 року № ДЦ 96 та реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 04.11.2013 року № ДЦ 19 на об'єкт: "Реконструкція житлового будинку з будівництвом житлової прибудови по АДРЕСА_1".

Вважає, що такі дії відповідача суперечать чинному законодавству, просив визнати протиправним та скасувати наказ заступника начальника управління державного архітектурно - будівельного контролю Маріупольської міської ради від 20.06.2018 року № 32 про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт від 10.10.2013 року за № ДЦ 96 та про скасування реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації за № ДЦ 19 від 04.11.2013 року на об'єкт: "Реконструкція житлового будинку з будівництвом житлової прибудови по АДРЕСА_1"; зобов'язати відповідача вчинити дії щодо внесення відомостей про реєстрацію цих декларацій у єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року у справі № 0540/7003/18-а позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ заступника начальника управління Державного архітектурно - будівельного контролю Маріупольської міської ради від 20.06.2018 року № 32 про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт від 10.10.2013 року № ДЦ 96 та про скасування реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації № ДЦ 19 від 04.11.2013 року на об'єкт: "Реконструкція житлового будинку з будівництвом житлової прибудови по АДРЕСА_1". В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що правові норми прямо передбачають можливість скасування декларації за умови встановлення факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом. Даний факт може бути встановлено шляхом отримання відповідних даних від інших суб'єктів містобудування, державних органів, органів місцевого самоврядування та інше.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

В судовому засіданні позивач та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Інші особи, які беруть участь в справі до апеляційного суду не з'явились, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає постанова місцевого суду лише в частині, в якій задоволено позовні вимоги. Тобто, суд апеляційної інстанції перевіряє обґрунтованість доводів позивача, з якими погодився місцевий суд.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанцій встановлено, що 10 жовтня 2013 року Інспекцією Державного архітектурно - будівельного контролю у Донецькій області була зареєстрована декларація про початок виконання будівельних робіт № 96.

Земельна ділянка площею 0,0379 га надана позивачу під індивідуальне житлове будівництво і належить ОСОБА_1 - замовнику будівництва на праві власності згідно Державного Акту Серія НОМЕР_1 від 19.04.2007 року, будівельні роботи виконувались на підставі зареєстрованої декларації про початок виконання будівельних робіт.

04.11.2013 року Інспекцією Державного архітектурно - будівельного контролю у Донецькій області була зареєстрована декларації про готовність об'єкта до експлуатації № ДЦ 19 від 04.11.2013 року на об'єкт: "Реконструкція житлового будинку з будівництвом житлової прибудови по АДРЕСА_1".

Наказом заступника начальника управління Державного архітектурно - будівельного контролю Маріупольської міської ради від 20.06.2018 року № 32 про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об'єкта до експлуатації, скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт від 10.10.2013 року № ДЦ 96 та про скасовано реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації № ДЦ 19 від 04.11.2013 року на об'єкт: "Реконструкція житлового будинку з будівництвом житлової прибудови по АДРЕСА_1".

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, економічні, соціальні та організаційні засади містобудівної діяльності в Україні спрямовані на формування повноцінного життєвого середовища, забезпечення при цьому охорони навколишнього природного оточення, раціонального природокористування та збереження культурної спадщини, визначено Законом України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування» ( далі Закон № 2780-XII).

Згідно з ст. 7 Закону № 2780-XII державне регулювання у сфері містобудування здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою та Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.

Таким органом є Державна архітектурно-будівельна інспекція України та її територіальні органи.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI, (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (адлі Закон № 3038-VI ).

Державний архітектурно-будівельний нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Закону № 3038-VI визначено, що державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 № 698 затверджено Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду (далі - Порядок № 698), пунктом 2 якого передбачено, що нагляд здійснюється Держархбудінспекцією через головних інспекторів будівельного нагляду в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві і Севастополі (далі - головні інспектори будівельного нагляду) шляхом проведення планових, позапланових, документальних і камеральних перевірок.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону № 3038-VI прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Частина друга статті 39-1 Закону № 3038-VI передбачає, що у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, а також у разі скасування містобудівних умов та обмежень реєстрація такої декларації, право на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення, підлягають скасуванню відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Про скасування декларації чи права на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення, відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю письмово повідомляє замовника протягом трьох робочих днів з дня скасування.

Таким чином, реєстрація декларації може бути скасована у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту наведення у ній недостовірних даних, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 1-2 ст. 36 статті 39-1 Закону № 3038-VI , право на виконання будівельних робіт на об'єктах, що належать до І-ІІІ категорій складності надається замовнику після реєстрації декларації про початок будівельних робіт. При цьому, за наявності зареєстрованої декларації про початок виконання будівельних робіт, отримання замовником інших документів дозвільного характеру для виконання будівельних робіт не вимагається.

Як азначено вище, декларація про початок виконання будівельних робіт за № ДЦ 96 була зареєстрована інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю у Донецькій області 10.10.2013 року.

Той факт, що вищевказана декларація була зареєстрована, вказує на те, що дана декларація відповідає усім встановленим чинним законодавством України вимогам як за її формою та і за змістом, оскільки жодних зауважень при її реєстрації Інспекцією не було встановлено.

Відповідно до пункту 1 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 року № 553 (далі - Порядок № 553), державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється Держархбудінспекцією та її територіальними органами.

Пунктом 2 зазначеного Порядку № 553 встановлено, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється за дотриманням: вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, проектної документації, будівельних норм, державних стандартів і правил, технічних умов, інших нормативних документів під час виконання підготовчих і будівельних робіт, архітектурних, інженерно-технічних і конструктивних рішень, застосування будівельної продукції; порядку здійснення авторського і технічного нагляду, ведення загального та (або) спеціальних журналів обліку виконання робіт (далі - загальні та (або) спеціальні журнали), виконавчої документації, складення актів на виконані будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні роботи; інших вимог, установлених законодавством, будівельними нормами, правилами та проектною документацією, щодо створення об'єкта будівництва.

Вказаним Порядком № 553 визначено процедуру здійснення заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 553 державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом.

Згідно з пунктами 6, 7 Порядку № 553 плановою перевіркою вважається перевірка, що передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю, який затверджується керівником такого органу.

Періодичність проведення планових перевірок суб'єктів містобудування на об'єктах будівництва визначається відповідно до критерію, за яким оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності у сфері містобудування та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду (контролю) органами державного архітектурно-будівельного контролю.

Планові перевірки об'єктів будівництва, замовниками яких є фізичні особи (громадяни), проводяться не частіше ніж один раз на півроку.

Позаплановою перевіркою вважається перевірка, що не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Підставами для проведення позапланової перевірки є:

подання суб'єктом містобудування письмової заяви про проведення перевірки об'єкта будівництва або будівельної продукції за його бажанням;

необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об'єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів;

виявлення факту самочинного будівництва об'єкта;

перевірка виконання суб'єктом містобудівної діяльності вимог приписів органів державного архітектурно-будівельного контролю;

вимога головного інспектора будівельного нагляду Держархбудінспекції щодо проведення перевірки за наявності підстав, встановлених законом;

звернення фізичних чи юридичних осіб про порушення суб'єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності;

вимога правоохоронних органів про проведення перевірки.

Пунктом 16 зазначеного Порядку № 553 встановлено, що за результатами державного архітектурно-будівельного контролю посадовою особою інспекції складається акт перевірки відповідно до вимог, установлених цим Порядком.

Відповідно до пункту 17 Порядку № 553 у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, крім акта перевірки, складається протокол разом з приписом усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил або приписом про зупинення підготовчих та будівельних робіт, які виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або дозволу на виконання будівельних робіт.

Згідно з пунктом 9 Порядку № 553, державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у присутності суб'єктів містобудування або їх представників, які будують або збудували об'єкт будівництва.

З урахуванням вищевказаних норм законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у формі планових і позапланових перевірок, за його результатами посадовою особою органу державного архітектурно-будівельного контролю складається акт перевірки, а у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, крім акта перевірки, складається протокол разом з приписом про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Судом першої інстанції зазначено, що вказаний порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю має бути дотриманий й у випадку, передбаченому частиною другою статті 39-1 Закону № 3038-VI .

Згідно ч. 2 ст. 39-1 Закону № 3038-VI, у разі виявлення інспекцією державного архітектурно - будівельного факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо віг збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такого повідомлення або декларації підлягає скасуванню інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Державний архітектурно - будівельний контроль, відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону№ 3038-VI, здійснюється на об'єктах будівництва органами державного архітектурно - будівельного контролю шляхом проведення планових та позапланових перевірок і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, підставою для проведення позапланової перевірки є необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об'єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів.

Таким чином, проведення перевірки достовірності даних, наведених у декларації про початок виконання будівельних робіт, могло бути здійснено Інспекцією лише шляхом проведення позапланової перевірки протягом трьох місяців з дня подання та реєстрації зазначеного документа, тобто до 10 січня 2014 року, та відповідно у декларації про готовність об'єкта до експлуатації - до 4 лютого 2014 року.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що скасування відповідачем реєстрації вищезазначених у червні 2018 року, здійснено всупереч Закону№ 3038-VI та у порушення порядку № 533.

Крім того суд, зазначає, що відповідачем не надано доказів щодо проведення будь - якої перевірки, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що в порушення чинного законодавства відповідачем відбулось скасування декларації фактично без проведення перевірки.

Суд першої інстанції дійшов висновків, що скасування реєстрації декларацій ДЦ 96 та ДЦ 19 відбулось за відсутності законодавчих підстав, передбачених ч. 2 ст. 39-1 Закону№ 3038-VI .

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень у сфері архітектурно-будівельного контролю та удосконалення містобудівного законодавства», стаття 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» була доповнена частиною 3, відповідно до якої, структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Згідно з цим, рішенням Маріупольської міської ради від 08.09.2015 року № 6/52-5630 на управління Державного архітектурно - будівельного контролю Маріупольської міської ради було покладено виконання функцій державного архітектурно - будівельного контролю на території міста Маріуполя. Згідно акту приймання - передавання матеріалів, право на ведення єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, та право на скасування зазначених документів, управління державного архітектурно - будівельного контролю Маріупольської міської ради отримало тільки з 08.02.2016 року.

Аналізуючи вищевказані приписи закону, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначене право не може бути застосовано управлінням до правовідносин, які виникли та існували у період з 10 жовтня 2013 року по 04 лютого 2014 року, бо на той період часу за законом таке право було надано лише інспекції державного архітектурно - будівельного контролю. Скасуванням реєстрації декларацій, які були зареєстровані Інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю і були чинні на той період часу та (при наявності підстав, встановлених законом) могли бути скасовані у період їх дії у встановленому на той час Порядку лише Інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю, відповідач ще й вийшов за межи своїх повноважень у часі.

Таким чином, наказ заступника начальника Управління державного архітектурно - будівельного контролю Маріупольської міської ради від 20.06.2018 року № 32 та дії відповідача по скасуванню реєстрації декларацій є протиправними діями суб'єкта владних повноважень, які порушують права позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи із положень ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд першої інстанції дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення.

Колегія суддів вважає помилковим посилання відповідачу у апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 12.09.2018 у справа №815/7110/14, з огляду на те, що Верховний Суд у зазначеній постанові не висловлював правового висновку, про те, що при застосуванні та прийнятті рішень про скасування декларації відповідно до вимог ч. 2 ст. 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та вимог п.п. 5 п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення містобудівної діяльності» № 1817-УІІІ від 17.01.2017 не потребується та не передбачається обов'язкова перевірка об'єкта будівництва відповідно до вимог Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 року № 553.

Крім того відповідно до п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення містобудівної діяльності» № 1817-УІІІ від 17.01.2017 зареєстровані до набрання чинності цим Законом декларації про початок виконання підготовчих та/або будівельних робіт можуть бути скасовані відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів зазначає, що вищезазначеними приписами закону надано право відповідним органам державного архітектурно-будівельного контролю скасувати декларації про початок виконання підготовчих та/або будівельних робіт у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 року № 553, постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 № 698 затверджено Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду

Згідно пункту 1 Порядку № 553, цей Порядок визначає процедуру здійснення заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями (далі - суб'єкти містобудування) вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Під час здійснення заходів державного архітектурно-будівельного контролю щодо суб'єктів містобудування (юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) на об'єктах будівництва органи державного архітектурно-будівельного контролю зобов'язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, пункту 3 статті 22 «Прикінцеві положення» Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Відповідно до пункту 2 Порядку № 698 нагляд здійснюється Держархбудінспекцією через головних інспекторів будівельного нагляду в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві і Севастополі (далі - головні інспектори будівельного нагляду) шляхом проведення планових, позапланових, документальних і камеральних перевірок.

З огляду на вищезазначене колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача на наявність у нього права приймати оскаржуване рішення без дотримання вимог Порядку № 553 та Порядку № 698.

Колегія суддів зазначає, що у оскаржуваному наказі № 32 від 20.06.2018 року взагалі не зазначено, які саме недостовірні дані, у скасованих деклараціях, встановлені, що є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб'єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 05 січня 2000 року у справі «Beyeler проти Італії» зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч. 1 ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

У рішенні від 20 жовтня 2011 року (остаточне - 20 січня 2012 року) у справ «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що приймаючи згідно з цими принципами висновки національних судів, що процедура скасування рішення 1992 року відповідала нормам чинного національного законодавства, Суд не переконаний, що вона передбачала достатні гарантії від зловживань із боку державних органів. По-перше, видається, що ця процедура дозволяє державним органам ретроспективно позбавляти особистих прав, наданих помилково, без будь-якого відшкодування добросовісним правовласникам. По-друге, видається, що вона надає державним органам можливість позбавляти таких прав за власним бажанням, у будь-який час і без залучення сторін, чиї інтереси зачіпаються. Суд зазначає, що можливість заінтересованих сторін оскаржити таке позбавлення до суду звичайно зменшує ймовірність свавільного тлумачення застосовних норм матеріального права державними органами, які стверджують, що помилилися. З іншого боку, те, що їх повноваження з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, не обмежено жодними часовими рамками, має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у ст. 1 Першого протоколу (параграф 73).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу управління Державного архітектурно - будівельного контролю Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року у справі № 0540/7003/18-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року у справі № 0540/7003/18-а - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 24 січня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий А.А. Блохін

Судді І.В. Сіваченко

О.О. Шишов