Справа № 1740/2299/18
Суддя: Махаринець Д.Є.
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

17 січня 2019 року м. Рівне №1740/2299/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Махаринця Д.Є. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДепартаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Служба безпеки України
про визнання протиправними дії та бездіяльність, визнання незаконною та скасування постанови, зобов'язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі іменується позивач) до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 під час здійснення контролю за рішеннями, діями головного державного виконавця Кравчук А.С. під час здійснення примусового виконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 11.05.2017; визнати протиправними дії та бездіяльність головного державного виконавця Кравчук А.С. при здійсненні примусового виконання виконавчого листа №817/1223/16 виданого 09.11.2017 Рівненським окружним адміністративним судом; визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Кравчук А.С. про закінчення виконавчого провадження; зобов'язати відповідача - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №817/1223/16, виданого 09.11.2017 Рівненським окружним адміністративним судом, та здійснити виконавче провадження у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження»; постановити окрему ухвалу в порядку, передбаченому ст.249 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до виконавчого органу із заявою про примусове виконання рішення суду в частині зобов'язання боржника - Службу безпеки України в установленому порядку розглянути питання про збільшення розміру преміювання ОСОБА_1 в період з 01 березня 2016року по день звільнення із служби згідно приписів наказу ЦУ СБУ №5дск від 09.02.2016 «Про грошове забезпечення військовослужбовців СБУ в 2016році». Проте, відповідачем порушено норми Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державним виконавцем вчинялися дії в межах виконавчого провадження з порушенням строків, визначених законом, та не вчинялися дії щодо повного та належного виконання рішення суду.

09.11.2018 позивач подав через канцелярію суду додаткові пояснення по справі у зв'язку із ознайомленням з матеріалами виконавчого провадження № 55221796, яке було надано суду відповідачем 22.10.2018.

Ухвалою суду від 25.09.2018 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання у справі призначено на 23.10.2018 без виклику сторін.

22.10.2018 через відділ документального забезпечення суду (канцелярію) від представника відповідача ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи в судовому засіданні з повідомлення (викликом) сторін.

Керуючись частиною 5 статті 262 КАС України ухвалою суду від 23.10.2018 призначено судове засідання у справі на 08.11.2018 з повідомленням (викликом) сторін в залі судових засідань Рівненського окружного адміністративного суду.

Ухвалою суду від 08.11.2018 у підготовчому засіданні по справі залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Службу безпеки України та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні на 06.12.2018. 06.12.2018 розгляд справи було відкладено до 13.12.2018.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибув, проте подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. До суду прибув представник відповідача Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Крім того, 22.10.2018 через канцелярію суду надав завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 55221796.

Відповідно до частини дев'ятої статті 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але не всі учасники справи з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження, оскільки потреба заслухати свідка чи експерта відсутня.

За приписами частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 11 травня 2017року адміністративний позов ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними дії суб'єкта владних повноважень при застосуванні наказу відповідача від 14 серпня 2015 року №55о/с та про зобов'язання вчинити дії - задоволено частково:

визнано протиправними дії суб'єкта владних повноважень - Служби безпеки України при застосуванні наказу начальника Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України (ЦСО «А» СБУ) ОСОБА_6 від 14 серпня 2015 року №55о/с, за яким ОСОБА_1 з 10 липня 2015року зменшено щомісячне преміювання в розмірі до 133% від посадового окладу з урахуванням доплати за військове звання та надбавки за вислугу років;

визнано протиправними дії суб'єкта владних повноважень - Служби безпеки України про відмову ОСОБА_1 у збільшенні розміру преміювання з 01 березня 2016 року (по день звільнення зі служби) відповідно до наказу ЦУ СБУ від 09.02.2016 №50/дск «Про грошове забезпечення військовослужбовців СБУ у 2016році» з 267% до 507% від посадового окладу з урахуванням доплати за військове звання та надбавки за вислугу років;

зобов'язано Службу безпеки України здійснити ОСОБА_1 за період з 31 липня 2015 року по 01 березня 2016 року донарахування та виплату премії, виходячи із розрахунку 267 відсотків від посадового окладу з урахуванням доплати за військове звання та надбавки за вислугу років, у сумі 21559,31 грн.;

зобов'язано Службу безпеки України здійснити ОСОБА_1 за період з 01 березня 2016 року по 30 вересня 2016 року включно донарахування та виплату премії, виходячи із розрахунку 507 відсотків від посадового окладу з урахуванням доплати за військове звання та надбавки за вислугу років, у сумі 68428,00грн.;

стягнуто зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000,00грн.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2017 частково змінено рішення суду першої інстанції, зокрема: відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди та зобов'язано Службу безпеки України в установленому порядку розглянути питання про збільшення розміру преміювання ОСОБА_1 в період з 01 березня 2016 року по день звільнення із служби згідно приписів наказу ЦУ СБУ №5дск від 09.02.2016 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців СБУ в 2016році.

Відтак рішення суду набрало законної сили 23.10.2017.

На виконання рішення суду Рівненським окружним адміністративним судом виданий виконавчий лист від 09.11.2017 у справі № 817/1223/16 в частині зобов'язання Служби безпеки України в установленому порядку розглянути питання про збільшення розміру преміювання ОСОБА_1 в період з 01 березня 2016 року по день звільнення із служби згідно приписів наказу ЦУ СБУ №5дск від 09.02.2016 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців СБУ в 2016 році. (а.с.91).

Позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою від 14.11.2017 про примусове виконання рішення суду (а.с.73).

Заява про примусове виконання рішення суду отримана відповідачем 16.11.2017.

Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кравчук Аллою Сергіївною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 55221796 від 22.11.2017 (а.с.75).

Супровідним листом від 22.11.2017 «Про відкриття виконавчого провадження» відповідачем надіслано на адреси позивача та Служби безпеки України постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 55221796 від 22.11.2017 (а.с.76).

Позивач вказує, що виконавчі дії в межах виконавчого провадження ВП № 55221796 вчинені з грубим порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016 (далі іменується - Закон України №1404- VІІІ), а також відповідачем порушено строки винесення документів та вчинення виконавчих дій.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу оскаржуваних дій та бездіяльності, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийнятті (вчиненні) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено): 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд зазначає наступне.

За приписами статті 1 Закону України №1404-VІІІ, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом першим частини першої статті 3 Закону України №1404-VІІІ встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України №1404-VІІІ встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача із заявою про примусове виконання рішення суду 16.11.2017, натомість, постанова про відкриття виконавчого провадження № 55221796 винесена державним виконавцем Кравчук А.С. лише 22.11.2017.

Тобто, державним виконавцем порушено вимоги частини п'ятої статті 26 Закону України №1404-VІІІ, яка визначає обов'язок винести постанову про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 22.11.2017 зобов'язано боржника - Службу безпеки України добровільно виконати рішення суду в частинні зобов'язання в установленому порядку розглянути питання про збільшення розміру преміювання ОСОБА_1 в період з 01 березня 2016року по день звільнення із служби згідно приписів наказу ЦУ СБУ №5дск від 09.02.2016року «Про грошове забезпечення військовослужбовців СБУ в 2016році, протягом 10 робочих днів.

Відповідно до частини шостої статті 26 Закону України №1404-VІІІ, за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають до негайного виконання).

У зазначений строк боржником рішення суду не виконано.

За правилами частини першої ст. 63 Закону України №1404-VІІІ, за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що після закінчення строку для добровільного виконання боржником рішення суду, державним виконавцем Кравчук А.С. не вчинялися жодні дії щодо перевірки виконання рішення, чим порушено вимоги частини першої статті 63 Закону України №1404-VІІІ.

Відповідно до частини другої статті 63 Закону України №1404-VІІІ, у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню,- протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Проте, в порушення зазначених вимог, державним виконавцем Кравчук А.С. не винесено такої постанови, що свідчить про протиправну бездіяльність з її боку щодо дотримання вимог, встановлених частиною другою статті 63 Закону України №1404-VІІІ.

Частиною третьою статті 63 Закону України №1404-VІІІ визначено, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбаченого цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконане без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Крім того, згідно вимог частини другої статті 75 Закону України №1404-VІІІ, у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі, - 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що державним виконавцем не здійснено жодних дій щодо повторної перевірки виконання боржником рішення суду у строки, визначені вказаною вище статтею, що свідчить про явно протиправну бездіяльність зі сторони виконавця.

Відповідно до частини четвертої статті 18 Закону України №1404-VІІІ, вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов'язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

За правилами частини четвертої статті 19 Закону України №1404-VІІІ, сторони зобов'язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов'язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну її реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа, - також про зміну місця роботи.

Згідно матеріалів виконавчого провадження, державним виконавцем Кравчук А.С. лише 12.12.2017 надіслана на адресу боржника Вимога №552211796/1-20.1 про зобов'язання боржника негайно виконати вимоги виконавчого листа №817/1223/16 та протягом трьох робочих днів з моменту отримання такої вимоги повідомити відділ примусового виконання рішень про його виконання, а у разі невиконання, надати письмове пояснення за фактами невиконання даного рішення та з дня отримання вимог - негайно повідомити прізвище, ім'я, по-батькові, посаду особи винної у невиконанні рішення суду. У вимозі боржника попереджено про те, що у разі невиконання ним рішення без поважних причин державний виконавець направить до правоохоронних органів подання про притягнення його до кримінальної відповідальності відповідно до закону (а.с.77-78).

Отже, перша вимога до боржника сформована державним виконавцем задовго після закінчення строку для добровільного виконання ним рішення суду, що свідчить про те, що державним виконавцем порушено строки перевірки виконання боржником рішення суду.

В подальшому з боку державного виконавця не було вчинено жодних дій щодо контролю та перевірки виконання боржником рішення суду, що визначається судом як протиправна бездіяльність зі сторони Кравчук А.С..

У листі-відповіді начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 від 10.08.2018 за №55221796/1-20.1, наданого позивачем в додаток до позовної заяви, зазначається, що 16.03.2018 до відділу надійшов лист Служби безпеки України з підтвердженням виконання рішення суду, а 31.05.2018 державним виконавцем у відповідності до вимог п. 9 ст.39 Закону України №1404-VІІІ прийнято постанову про закриття виконавчого провадження (а.с.28).

Таким чином, лист боржника на підтвердження виконання рішення суду від 06.03.2018 за №28/2942 (а.с.80), надійшов на адресу відповідача 16.03.2018 (реєстраційно-контрольна карта, а.с.81), тобто через 10 днів, та більш як через три місяці з часу отримання Вимоги державного виконавця.

При цьому, суд зазначає, що вказаний лист боржника - Служби безпеки України надано Центром спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України (надалі ЦСО «А»СБУ) та підписано начальником цього центру ОСОБА_6, в той час, коли Вимога державного виконавця була направлена боржнику, яким є Служба безпеки України, а не Центр.

Відтак, повідомлення щодо виконання вимог державного виконавця Кравчук А.С. мав надати боржник - Служба безпеки України, за підписом Голови Служби безпеки України або ж представника.

Однак, державний виконавець, на думку суду, не здійснила належної перевірки виконання рішення суду боржником, зокрема, не перевірила наданих документів зі сторони СБУ, для визначення чи дійсно має місце фактичне та повне виконання рішення.

Як вбачається зі змісту листа начальника ЦСО «А» СБУ ОСОБА_6 порядок та умови грошового забезпечення військовослужбовців СБУ у 2016році визначалися відповідно до нормативно-правових актів СБУ. Конкретний розмір і доцільність збільшення розміру премії для кожного військовослужбовця визначається відповідним начальником органу, підрозділу, закладу, установи СБУ чи Штабу АТЦ, на підставі рапортів, погоджених з відповідними фінансовими підрозділами СБУ. Розгляд питання про збільшення розміру преміювання ОСОБА_1 здійснювався начальником 5 управління (МвЦСП) ЦСО «А»СБУ на підставі рапорту начальника відділу, в якому проходив службу ОСОБА_1, погодженого з відповідним фінансовим підрозділом.

В той же час, у позовній заяві позивач зазначає, що начальник 5 управління ОСОБА_9 взагалі не розглядав питання про збільшення йому розміру преміювання, а тому він двічі: 22.02.2016 та 29.02.2016 звертався із рапортом до безпосереднього начальника - т.в.о. начальника 3 відділу 5 управління (МЦСП) ЦСО «А» СБУ ОСОБА_10, однак не отримавши відповіді, 16.04.2016 звернувся із заявою, у якій просив надати йому письмову відповідь з обгрунтуванням причин, за якими йому не підвищено розмір преміювання з 01.03.2016, визначений наказом ЦУ СБУ від 09.02.2016 №50/дск «Про грошове забезпечення військовослужбовців СБУ у 2016році», до 507 відсотків від посадового окладу з урахуванням доплати за військове знання та надбавки за вислугу років. На підтвердження позивач надав суду фотокопії цих звернень (а.с.30,31) та заяви позивача від 16.04.2016 (а.с.32-33).

На заяву позивача від 16.04.2016 т.в.о. начальника 3 відділу 5 управління (МЦСП) ЦСО «А» СБУ ОСОБА_10 надав лист від 18.05.2016 №28/2/Н-1-122, у якому зазначено, що преміювання у зменшеному, порівняно з преміюванням інших військовослужбовців, розмірі ОСОБА_1 було встановлено за попереднім місцем проходження військової служби (Центр спеціальних операцій Служби безпеки України), у зв'язку з порушенням військової дисципліни. При цьому, у листі йде посилання на вимоги нормативного акту, що регулює порядок нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям Служби безпеки України, за якими позивача не було включено до наказу по управлінню про підвищення преміювання (видається спільний наказ щодо преміювання усіх військовослужбовців управління), розмір якого залишився на рівні, встановленому раніше наказом Центру спеціальних операцій СБУ, а тому за переконанням безпосереднього начальника позивача, на той час були відсутні підстави для зміни йому розміру преміювання.

Разом з тим, в додаток до листа боржника про виконання судового рішення від 06.03.2018 №28/2942 надано копію рапорту начальника 4 відділу 5 управління (МЦСП) ЦСО «А»СБУ ОСОБА_10 від 15.02.2018 (дата підпису ОСОБА_10 та дата погодження з начальником фінансового сектору 5 управління (МЦСП) ЦСО «А»СБУ ОСОБА_11 дописана вручну).

Суд зауважує, що внизу аркуша вказаного рапорту проставлено штамп, на якому зазначено «№876» та дату « 23.01.2018», яку суд вважає датою реєстрації вхідної кореспонденції 5 управління (МЦСП) ЦСО «А»СБУ, зокрема, рапорту начальника 4 відділу 5 управління (МЦСП) ЦСО «А»СБУ ОСОБА_10, однак датованого 15.02.2018.

На рапорті проставлена резолюція начальника 5 управління (МЦСП) ЦСО «А»СБУ полковника ОСОБА_9 від 15.02.2018 наступного змісту:«Згоден. Направити до ЦСО «А». Підпис та дата - 15.02.2018», а внизу на другому аркуші рапорту здійснено запис «№28/2/643, 15.02.2018», який суд розцінює як дату реєстрації вихідної кореспонденції 5 управління (МЦСП) ЦСО «А»СБУ.

Суд бере до уваги постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2017 та виконавчий лист, де вказується про зобов'язання Служби безпеки України в установленому порядку розглянути питання про збільшення розміру преміювання ОСОБА_1, тобто боржнику необхідно розглянути та вирішити питання щодо збільшення розміру преміювання позивачу у відповідності до вимог нормативно-правових актів України.

При визначенні розміру преміювання військовослужбовцям Служба безпеки України повинна керуватися та дотримуватися Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України (надалі іменується - Інструкція), затвердженої наказом СБУ №35/ДСК від 23 січня 2008року.

Так, відповідно до вимог пункту 2.3.24 цієї Інструкції начальники органів, підрозділів закладів та установ СБУ мають право щомісячно в межах фонду преміювання преміювати військовослужбовців за їх особистий вклад у загальний результат служби, а отже ця премія є щомісячною.

При цьому, за вимогами Інструкції наказ на преміювання військовослужбовців, яким премія виплачується у збільшеному або зменшеному розмірі, видається щомісячно на підставі мотивованих рапортів безпосередніх начальників військовослужбовця. У цих рапортах зазначаються конкретні причини, які стали підставою для зміни розміру премії.

На підтвердження зазначеному позивач надав суду фотокопію листа СБУ від 18.05.2016 №28/2/Н-1-122, у якому зазначено, що до окремого наказу про виплату премії включаються лише ті військовослужбовці, яким премія виплачується у збільшеному, або у зменшеному розмірі, а також військовослужбовці, які позбавляються виплати премії повністю з визначенням конкретних причин, у зв'язку з якими зменшується розмір премії або вони позбавляються премії у повному розмірі. Поряд із вказаним, у листі зазначається, що про факти порушення військової дисципліни ОСОБА_1 свідчать матеріали його особової справи і не зняті дисциплінарні стягнення (а.с.29).

Таким чином, на думку суду, боржник повинен надати виконавчій службі щомісячні мотивовані рапорти безпосередніх начальників та накази начальника 5 управління ОСОБА_9 про преміювання ОСОБА_1 за період з вересня 2015року по день звільнення зі служби (16.10.2016). Ця норма підзаконного нормативно-правового акту - Інструкції залишилася поза увагою відповідача.

Крім того, суд також вважає, що поза увагою державного виконавця залишилася постанова Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2017 у справі №817/1223/16, по якій відкрито виконавче провадження, де у мотивувальній частині зазначається: «СБУ не дотримано таких вимог та не надано суду наказів та рапортів безпосереднього начальника ОСОБА_1 із зазначенням конкретних причин, що є підставою для зменшення преміювання останнього у подальшому упродовж року». Судом досліджено постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2017 у справі №817/1223/16 з офіційного джерела - Єдиного державного реєстру судових рішень.

Натомість, боржник надав відповідачу лише копію рапорту начальника 4 відділу 5 управління (МЦСП) ЦСО «А»СБУ ОСОБА_10 від 15.02.2018, у якому зазначається про те, що рапорт надається на виконання постанови про виконавче провадження, винесеної державним виконавцем Кравчук А.С. щодо виконання виконавчого листа №817/1223/16 (а.с.81-82).

Тобто, боржником надано відповідачу лише єдиний рапорт, котрий датовано через більш як два роки та сім місяців, що не передбачено жодним нормативним актом, в тому числі Інструкцією.

Окрім того, наказ підписано начальником 4 відділу 5 управління (МЦСП) ЦСО «А» ОСОБА_10, однак ОСОБА_1 проходив військову службу у 3 відділі, де у 2016 році ОСОБА_10 тимчасово виконував обов'язки начальника.

У рапорті начальника 4 відділу ОСОБА_10 вказується за яких умов розмір премії знижується або вона взагалі скасовується й однією із таких умов, визначених підпунктом 2.3.24.9 пункту 2.3.24 Інструкції, є порушення військової дисципліни.

Надалі у рапорті зазначено, що підполковнику ОСОБА_1 в період з 01.03.2016 по 30.09.2016 були встановлені такі розміри премії:

- наказом по ЦСО «А» СБ України від 14.08.2015 №55-ос, з 10.07.2015 встановлено розмір преміювання 133%. Підстава рапорт керівника підрозділу;

- наказом по 5 управлінню (МЦСП) ЦСО «А» СБ України від 11.07.2016 №53-ос, виплату преміювання з 07.07.2016 було скасовано. Підстава: рапорт т.в.о. заступника начальника відділу від 07.07.2016 (у зв'язку з неналежним виконанням службових обов'язків, порушенням вимог Військових Статутів і внутрішнього розпорядку та порушенням військової дисципліни).

За викладених вище обставин та через відсутність особистого вкладу ОСОБА_1 в загальні результати служби, начальник 4 відділу 5 управління (МЦСП) ЦСО «А»СБУ ОСОБА_10 не вбачає за можливе збільшити розмір преміювання ОСОБА_1 у вказаний у виконавчому листі період.

Однак, у позовній заяві позивач зазначає, що наказ боржника - Служби безпеки України про оголошення йому суворої догани та наказ про зменшення розміру премії від 14.08.2015 №55-ос, який видано на підставі рапорту начальника 2 управління С.Ковмира, а не рапорту керівника підрозділу (як зазначено у рапорті ОСОБА_10А.), за рішеннями судів визнано протиправним та скасовано (справа №817/3268/15).

Крім того, у позовній заяві позивач вказує, що рішенням суду, яке набрало законної сили, у справі №817/1221/16 визнано протиправним та скасовано оголошене йому боржником дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

У зв'язку з вищевикладеним, з Єдиного державного реєстру судових рішень судом досліджено постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 28.03.2016 у справі № 817/3268/15, якою задоволено позов ОСОБА_1 до Служби безпеки України, зокрема: визнано протиправними та скасовано дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани та наказ ЦСО «А» СБУ від 14 серпня 2015 року №55о/с, за яким ОСОБА_1 зменшено щомісячне преміювання в розмірі 133% від посадового окладу з урахуванням доплати за військове знання та надбавки за вислугу років.

Судом досліджено з Єдиного державного реєстру судових рішень також постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2016, якою скасовано постанову суду першої інстанції та відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову, та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 14.03.2017, якою скасовано постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2016 та залишено в силі постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 28.03.2016.

Поряд з цим, судом з Єдиного державного реєстру судових рішень досліджено постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 24.10.2017, якою повністю задоволено позов ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними дії суб'єкта владних повноважень, визнання протиправними та скасування наказів, в тому числі наказу від 18.06.2016 №65о/с про оголошення позивачу догани, та зобов'язання вчинити певні дії. Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2018 рішення суду першої інстанції залишено без змін, тобто рішення набрало законної сили.

Суд критично відноситься до твердження начальника 4 відділу 5 управління (МЦСП) ЦСО «А» СБУ ОСОБА_10, з яким погодився боржник, щодо відсутності особистого вкладу ОСОБА_1 в загальні результати служби, оскільки у позовній заяві позивач вказує на те, що починаючи з 28 квітня 2016 року й до дня звільнення зі служби його було протиправно, безпідставно та за відсутності наказу усунуто від виконання обов'язків за посадою, зокрема: позивача, без жодних пояснень, не залучали до участі в спеціальних заходах, до проведення занять з відповідних дисциплін військової та спеціальної підготовки, а також усунули від прийняття участі в учбових стрільбах, навчальних зборах тощо. На підтвердження вказаному покликається на журнал обліку видачі зброї, згідно записів якого упродовж з 28.04.2016 по 17.10.2016 ОСОБА_1 зброя не видавалась, а тому у цей час він жодним чином не міг виконувати покладені на нього обов'язки. Поряд з цим позивач зазначає, що у судовому засіданні під час розгляду справи №817/1222/16 представники СБУ так і не змогли назвати доручення чи завдання, які впродовж з кінця квітня 2016 року він виконував, а тим більше не змогли назвати факти відмови позивача від виконання, поставлених перед ним завдань, або ж факти їх неналежного виконання.

Таким чином, у боржника - Служби безпеки України відсутні підстави для зменшення позивачу розміру преміювання, більш того позбавлення преміювання (встановлено постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 24.10.2017, якою визнано протиправним та скасовано наказ боржника від 11.07.2016 №53о/с, яким позивачу з 07.07.2016 скасовано виплати грошового забезпечення передбачені пунктом 2.3.2, пунктом 2.3.5 та преміювання згідно з пунктом 2.3.24 Інструкції).

Беручи до уваги вищевикладене, на виконання виконавчого листа №817/1223/16 виданого 09.11.2017 Рівненським окружним адміністративним судом, боржник зобов'язаий розглянути та вирішити питання про збільшення позивачу розміру преміювання з 01.03.2016 по день звільнення зі служби та встановити його у розмірі, який визначено наказом ЦУ СБУ від 09.02.2016 №50/дск «Про грошове забезпечення військовослужбовців СБУ у 2016році» та наказом начальника 5 управління (МвЦСП) ЦСО «А» СБУ ОСОБА_9 для усіх інших військовослужбовців управління, в тому числі для військовослужбовців 3 відділу, у якому у 2016 році проходив службу позивач, зокрема, у максимальному (граничному) розмірі 507 відсотків від посадового окладу з урахуванням доплати за військове знання та надбавки за вислугу років.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що постанова про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем Кравчук А.С. винесена 31.05.2018, тобто через два з половиною місяці після отримання листа боржника.

За твердженням начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4, висловленому у листі від 10.08.2018 за №55221796/1-20.1(а.с.28), ця постанова прийнята державним виконавцем у відповідності до вимог пункту 9 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, за вимогами частини третьої статті 39 Закону України №1404-VІІІ постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Крім того, відповідно до вимог пункту дев'ятого частини першої статті 39 Закону України №1404-VІІ виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Таким чином, постанова про закриття виконавчого провадження винесена державним виконавцем Кравчук А.С. з грубим порушенням строків та за відсутності для цього підстав.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України №1404-VІІІ, виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки (частина друга статті 18 Закону України №1404-VІІІ).

Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позовна вимога про визнання протиправними дії та бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кравчук А.С. при здійсненні виконавчого провадження № 55221796 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також підлягає до задоволення позовна вимога про визнання незаконною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кравчук А.С. від 31.05.2016 про закінчення виконавчого провадження № 55221796.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 під час здійснення контролю за рішеннями та діями головного державного виконавця Кравчук А.С. під час здійснення виконавчого провадження № 55221796, суд зазначає наступне.

Позивач звернувся до начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 із заявою від 25.06.2018 (а.с.21-27), щодо неналежного виконання обов'язків головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кравчук А.С. під час здійснення виконавчого провадження № 55221796, та просив вжити заходів щодо усунення порушень з боку державного виконавця в частині обов'язку у строки та в порядку, визначені законом, вчиняти дії, необхідні для повного та своєчасного виконання рішення суду.

Відповідь на заяву позивач отримав лише 10.08.2018 (а.с.28), в якій зазначалося про розгляд його заяви; винесення 22.11.2017 державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження; 12.12.2017 державним виконавцем скеровано на адресу боржника вимогу, щодо виконання виконавчого документа; 16.03.2018 від боржника надійшов лист з підтвердженням виконання рішення суду, а 30.05.2018 державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» №1403-VІІІ від 02.06.2016 (далі іменується - Закон України №1403-VІІІ) систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Статтею 7 Закону України №1403-VІІІ встановлено, що відповідно до цього Закону державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Згідно положень статті 12 Закону України №1403-VІІІ контроль за діяльністю державних виконавців та інших працівників органів державної виконавчої служби здійснюють органи примусового виконання рішень, визначені у статті 6 цього Закону, в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Пунктом 3 розділу І «Загальні положення» Наказу Міністерства юстиції України «Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України» №2832/5 від 29.09.2016 (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за №1302/29432) (далі іменується - Наказ №2832/5) визначено, що органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - державної виконавчої служби) до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Тобто, Відділ примусового виконання рішень є структурою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України: організовує, забезпечує та контролює примусове виконання рішень у випадках, передбачених законом; організовує інформаційне забезпечення виконавчого провадження, зокрема електронного документообігу, забезпечує ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та здійснює контроль за внесенням державними виконавцями відомостей про вчинення державними виконавцями відомостей про вчинені виконавчі дії; здійснює державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю, своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій державними виконавцями; надає державним виконавцям роз'яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень; забезпечує контроль за роботою структурних підрозділів територіальних органів Мін'юсту, що забезпечує здійснення повноважень у сфері примусового виконання рішень; бере участь у міжнародному співробітництві у сфері примусового виконання рішень, налагоджує та підтримує зв'язки з міжнародними організаціями, організовує та контролює роботу державних виконавців, вживає заходів щодо її поліпшення, здійснює керівництво та проводить перевірку діяльності структурних підрозділів територіальних органів Мін'юсту, що забезпечують здійснення повноважень у сфері організації примусового виконання рішень; здійснює інші функції в межах повноважень Департаменту.

Таким чином, керівник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 є посадовою особою, яка має повноваження щодо, зокрема, здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю, своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій державними виконавцями.

Проте, відповідачем не надано суду жодних належних доказів вжиття начальником Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 заходів контролю за додержанням законодавства про виконавче провадження щодо усунення порушень з боку головного державного виконавця Кравчук А.С., що свідчить про протиправну бездіяльність з боку начальника відділу.

Відтак, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльність начальника Відділу примусового виконання рішень ОСОБА_4 під час здійснення контролю за рішеннями, діями головного державного виконавця Кравчук А.С. під час здійснення примусового виконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 11.05.2017 підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача здійснити виконавче провадження у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів четвертого, одинадцятого частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Так, судом встановлено, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо здійснення виконавчого провадження № 55221796, що полягає у порушенні строків та порядку вчинення виконавчих дій. Відтак, суд дійшов висновку про необхідність зобов'язання відповідача здійснити виконання рішення суду у виконавчому провадженні № 55221796 у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Також, позивач у прохальній частині позовної заяви просив суд постановити окрему ухвалу в порядку статті 249 КАС України. Проте така вимога не може бути розглянута як позовна, оскільки відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Разом з тим, суд зазначає, що постановлення окремої ухвали і направлення її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, є правом суду, а не обов'язком. Вчинення такої процесуальної дії відбувається виключно за ініціативою суду.

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не використано належних та своєчасних засобів наданих законом для повного виконання рішення суду на користь позивача в межах виконавчого провадження № 55221796.

З огляду на встановлені під час розгляду справи обставини суд вважає, що неналежне виконання рішення суду, яке набрало законної сили призвело до порушення вимож статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

На підставі встановлених судом фактичних обставин та системного аналізу наведених вище норм законодавства суд дійшов висновку, що дії відповідача не відповідають передбаченим частиною другою статті 2 КАС України критеріям обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, порушують права та законні інтереси позивача та не відповідає завданням виконавчого провадження.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач процесуального обов'язку доказування належним чином не виконав і не надав належних і допустимих доказів правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах.

Одночасно, суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 287 КАС України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Позивачем оскаржується бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кравчук А.С. та бездіяльність начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 щодо здійснення виконавчого провадження № 55221796.

Відтак, вирішення спору по суті стосуватиметься органу державної виконавчої служби - Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Таким чином, на підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору суд присуджує на користь позивача відповідно до статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (33000, АДРЕСА_1; РНОКПП 263917818) до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Городецького, 13; код ЄДРПОУ 0001562) - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 під час здійснення контролю за рішеннями, діями головного державного виконавця Кравчук А.С. під час здійснення примусового виконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 11 травня 2017року.

Визнати протиправними дії та бездіяльність головного державного виконавця Кравчук А.С. при здійсненні примусового виконання виконавчого листа №817/1223/16 виданого 09 листопада 2017року Рівненським окружним адміністративним судом.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Кравчук А.С. від 31 травня 2018 року про закінчення виконавчого провадження.

Зобов'язати відповідача - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №817/1223/16, виданого 09 листопада 2017року Рівненським окружним адміністративним судом, та виконати рішення суду у виконавчому провадженні №55221796 у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Стягнути з відповідача - Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 2819грн.20коп. (дві тисячі вісімсот дев'ятнадцять грн.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Махаринець Д.Є.