Справа № 0440/6027/18
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2019 року Справа № 0440/6027/18
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дєєв М.В. при секретарі судового засідання Сергієнко В.Ю., за участю: представника позивача ОСОБА_1, представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_5
до Криворізької районної державної адміністрації
про поновлення на роботі,-
ОСОБА_5 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Криворізької районної державної адміністрації, в якому просить поновити її на роботі за посадою начальника відділу освіти Криворізької районної державної адміністрації.
В обґрунтування своїх вимог позивач, зазначила, що була звільнена з посади, у звязку із скороченням штату, при цьому при звільненні не враховано поважне право залишення її на роботі та не запропоновано не менш, як за два місяці до дати звільнення, посади відповідно до кваліфікації та рівня займаної позивачем посади до звільнення. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, у звязку з чим просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та поновити її на роботі за посадою начальника відділу освіти Криворізької районної державної адміністрації.
13.08.2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було залишено позовну заяву без руху через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали від 13.08.2018 року позивач усунула недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.
10.09.2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було поновлено позивачу строк звернення до суду з даним адміністративним позовом та відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
02.11.2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, продовжено строк підготовчого провадження, призначено підготовче судове засідання та витребувано у відповідача додаткові докази по справі.
05.11.2018 року від представника відповідача на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що юридичну особу роботодавця позивача було вирішено реорганізувати, а займану позивачем посаду виведено із штатного розкладу, у звязку з чим відповідач повідомив позивача про відповідні структурні зміни та надав позивачу пропозиції на зайняття певних посад, з якими вона була повідомлена під підпис, при цьому позивач не виявила бажання скористатись жодною із запропонованих відповідачем посад, у звязку з чим і було звільнено позивача з займаної посади. Таким чином, на думку відповідача ним дотримані всі вимоги чинного законодавства під час звільнення позивача з роботи, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
15.11.2018 року у підготовчому судовому засіданні представником відповідача було надано витребувані судом докази, які були долучені до матеріалів справи та у звязку з неявкою позивача було оголошено перерву у підготовчому провадженні.
05.12.2018 року у підготовчому судовому засіданні було визнано неявку позивача без поважних причин та оголошено перерву у підготовчому провадженні.
18.12.2018 року у підготовчому судовому засіданні було витребувано у відповідача додаткові докази по справі та оголошено перерву.
21.12.2018 року у підготовчому судовому засіданні було продовжено перерву у підготовчому провадженні, у звязку із клопотанням позивача про відкладення розгляду справи.
15.01.2019 року у підготовчому судовому засіданні було закрито підготовче провадження та вирішено перейти до розгляду справи по суті, у цьому ж судовому засіданні.
15.01.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду.
Під час судового засідання 15.01.2019 року, представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, при цьому посилаючись на доводи наведенні у позовній заяві, та вказав про протиправність дій відповідача, щодо звільнення позивача з посади.
Представники відповідача заперечували проти позову, при цьому посилаючись на доводи наведені у відзиві на позовну заяву, письмові пояснення та вказали, що відповідачем було вчинено дії щодо звільнення позивача на підставі та у межах чинного законодавства.
Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 01.12.2016 року на підставі розпорядження голови Криворізької районної державної адміністрації №104-к позивач була призначена на посаду начальника відділу освіти Криворізької райдержадміністрації.
15.03.2018 року відповідно до розпорядження голови Криворізької районної державної адміністрації №8-к було звільнено ОСОБА_5 з посади начальника відділу освіти Криворізької райдержадміністрації, у звязку із скороченням штату відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» та п.1 ст.40 КЗпП України.
Позивач не погоджується із діями відповідача щодо звільнення її з посади та вважає їх такими, що не відповідають вимогам законодавства, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування;
Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Загальні підстави звільнення працівників визначені Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Статтею 5-1 КЗпП України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, згідно п. 6 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Огляд практики розгляду трудових спорів, пов'язаних зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу, детально викладено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 (далі - постанова Пленуму) та зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.
Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). В усіх випадках звільнення за пунктом 1статті 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України висловленої в постанові від 1 липня 2015 року у справі N 6-491цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Суд зазначає, що розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу, передбачає дотримання певних гарантій для працівника.
Згідно з частиною першою статті 49-2 Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).
Системний аналіз приписів ст. 40 КЗпП України дає підстави стверджувати, що звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України допускається лише при неможливості переведення робітника з його згоди на іншу роботу і за відсутності у звільненого переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі.
З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням голови Криворізької районної державної адміністрації №Р-411/0/56-17 від 01.09.2017 року зі змінами внесеними розпорядженням №Р-418/0/56-17 від 04.09.2017 року було вирішено здійснити реорганізацію юридичної особи - відділу освіти Криворізької районної державної адміністрації.
Розпорядженням голови Криворізької районної державної адміністрації №Р-413/0/56-17 від 01.09.2017 року, прийнятим на підставі розпорядження №Р-411/0/56-17 від 01.09.2017 року виведено зі штатного розпису структурних підрозділів райдержадміністрації відділ освіти райдержадміністрації та посада начальника відділу освіти райдержадміністрації, а вводиться посада начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Криворізької районної державної адміністрації, зі штатною чисельністю одна одиниця.
Судом встановлено, що 01.09.2017 року відповідач попередив позивача про майбутнє звільнення із займаної нею посади та запропонував позивачу посаду начальника відділу освіти, заступника начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Криворізької районної державної адміністрації, з якою позивач була ознайомлена також 01.09.2017 року про що свідчить її підпис на пропозиції.
12.12.2017 року відповідно до розпорядження голови Криворізької районної державної адміністрації №Р-639/0/56-17 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації від 01.09.2017 року №Р-413/0/56-17» затверджено структуру та штатний розпис райдержадміністрації, де в управлінні освіти, культури, молоді та спорту Криворізької районної державної адміністрації в структурі відсутня посада начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Криворізької районної державної адміністрації.
Таким чином, 15.01.2018 року, з урахуванням змін до структури та штатного розпису райдержадміністрації позивачу було надано доповнення до пропозиції та запропоновано зайняти посаду завідуючої Новопільським дошкільним навчальним закладом «Снігуронька», з якою позивач була ознайомлена 15.01.2018 року, про що свідчить її особистий підпис, що підтверджується наявною в матеріалах справи копії доповнення до пропозиції.
Також, 30.01.2018 року відповідачем додатково було запропоновано позивачу посаду вчителя історії комунального навчального закладу «Зеленопільська загальноосвітня школа І-ІІ ступенів» Криворізької районної ради Дніпропетровської області, з якою позивач була ознайомлена 30.01.2018 року, про що свідчить її особистий підпис.
При цьому, позивач не скористалася своїм правом та не обрала жодну із запропонованих відповідачем посад, у звязку з чим була звільнена з посади 15.03.2018 року.
Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.
Судом встановлено, що позивача попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади 01.09.2017 року та у звязку з затвердженням нового штатного розпису 15.01.2018 року запропоновано іншу посаду. Звільнено позивача 15.03.2018 року.
Таким чином, судом встановлено, що відповідачем дотримано двомісячний строк, передбачений ст.49-2 КЗпП України.
Доказів наявності у позивача переважного права на залишення на роботі суду надано не було.
При цьому, відповідачем вживались передбачені чинним законодавством заходи щодо працевлаштування та дотримано визначену законодавством про працю процедуру вивільнення при звільненні позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд вважає, що дії відповідача відповідають даним критеріям оскільки вчиненні на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Позивачем не доведено та судом не встановлено наявності підстав для поновлення її на роботі.
З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 24.01.2019 року.

Суддя ОСОБА_6