Справа № 1140/3008/18
Суддя: Т.М. Кармазина
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Кропивницький Справа № 1140/3008/18

Кіровоградський окружний адміністративний суд

у складі: головуючого судді Кармазиної Т.М.

за участю секретаря Сириці І.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу №КР1681/380/АВ/ТД-ФС від 15.08.2018 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 30.07.2018 року інспектором праці Управління Держпраці у Кіровоградській області проведено інспекційне відвідування, про що 31.07.2018 року складено акт №КР1681/380/АВ та внесено припис №КР1681/380/АВ/П від 31.07.2018 року про усунення порушень вимог статей 21, 24 КЗпП України, оскільки встановлено, що між нею та ОСОБА_3 мають місце трудові відносини, які не оформлені трудовим договором. На цій підставі відповідачем винесено постанову про накладення штрафу №КР1681/380/АВ/ТД-ФС від 15.08.2018 року, якою до позивача застосовано штраф у розмірі 111690,00 грн. Позивач не погоджується з висновками відповідача, стверджуючи, що перевірка проведена без належних підстав, на момент перевірки ОСОБА_3 надавала їй послуги за цивільно-правовим договором від 24.07.2018 року, який не носив характеру трудового договору та на нього не поширювалися вимоги трудового законодавства. Заперечуючи порушення вимог статті 24 КЗпП України, вважає спірну постанову протиправною та просить суд її скасувати.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі із зазначених підстав.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, подавши клопотання про розгляд справи без його участі (а.с.84) та письмовому відзиві на позовну заяву (а.с.78-82), заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилався на правомірність та обґрунтованість прийнятого відповідачем рішення, оскільки, в ході інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з питань дотримання вимог трудового законодавства, за фактичним місцем здійснення підприємницької діяльності встановлено, що між нею і ОСОБА_3 24 липня 2018 року укладено цивільно-правовий договір строком з 24 по 31 липня поточного року на виконання робіт з реалізації товарів, обсяг реалізації визначений у грошовому виразі. Виконавець виконує роботи на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку. За виконану роботу замовник робіт сплачує винагороду в розмірі 900 грн. ОСОБА_3 надано письмові пояснення про виконання нею роботи продавця, наявність медичної книжки та проходження медогляду. Таким чином, виконання робіт з обслуговування населення не може бути без проходження попередніх та профілактичних медичних оглядів, які є ознакою трудових відносин, що свідчить про використання неоформленої найманої праці та про порушення позивачем ст.21 та ст.24 КЗпП України (не укладення трудового договору з працівником).

Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідка, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з таких підстав.

ОСОБА_2 з 14.06.2016 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, основним видом її економічної діяльності є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (а.с.17-18)

Судом встановлено, що в період з 30 по 31 липня 2018 року, на підставі службової записки заступника начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів ОСОБА_4 від 27.07.2018 р., наказу від 27.07.2018 року №973, направлення на проведення інспекційного відвідування від 27.07.2018 №973/02.1, інспектором праці управління Держпраці у Кіровоградській області здійснено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з питань дотримання вимог трудового законодавства, за фактичним місцем підприємницької діяльності м. Кропивницький, вул. Холодноярська, 119 в магазині Продукти, за результатами якого складено відповідний акт №КР1681/380/АВ (а.с.19-25, 60-62).

Згідно висновків даного акту інспектором праці встановлено порушення позивачем ст.21 та ст.24 КЗпП України (не укладення трудового договору з працівником). Зокрема, в акті інспектором зазначено, що підставою для проведення інспекційного відвідування стала отримана 27.07.2018 в ході інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_5, у якого продавець продовольчих товарів ОСОБА_3 працює на умовах трудового договору, інформація щодо укладення між ФОП ОСОБА_2 цивільного договору з ОСОБА_3 В ході інспекційного відвідування, проведеного у ФОП ОСОБА_2, встановлено, що між нею і ОСОБА_3 24 липня 2018 року укладено цивільно-правовий договір строком з 24 по 31 липня поточного року на виконання робіт з реалізації товарів, обсяг реалізації визначений у грошовому виразі. Виконавець виконує роботи на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку. За виконану роботу замовник робіт сплачує винагороду в розмірі 900 грн. Виконуючи аналогічну роботу, ОСОБА_3 перебуває у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_5, який також здійснює підприємницьку діяльність у магазині Продукти по вул. Холодноярська, 119 м. Кропивницький. ОСОБА_3 надано письмові пояснення про виконання нею роботи продавця, наявність медичної книжки та проходження медогляду. До переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обовязковим профілактичним медичним оглядам, затвердженим постановою КМУ від 23.05.2001 №559, належать продавці підприємств продовольчої, в тому числі дрібнороздрібної торгівлі. Таким чином, проходження попередніх та профілактичних медичних оглядів є невідємною ознакою трудових відносин. Цивільним кодексом України проходження медоглядів і наявність медичної книжки не передбачені. Виходячи з вищевикладеного, інспекційним відвідуванням у ФОП ОСОБА_2 встановлено допущення ОСОБА_3 до роботи без укладення трудового договору (а.с.19-25).

У ході перевірки інспекційного відвідування були відібрані пояснення від позивача та ОСОБА_3 (а.с.64-65).

Крім цього, інспектором праці складено припис №КР1681/380/АВ/П від 31.07.2018 року про усунення порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_2, з вимогою інформувати про його виконання до 06.08.2018 року (а.с.66-67).

Розгляд справи про накладення штрафу призначено на 15.08.2018 року, про що винесено рішення №КР1681/380/АВ/ТД від 01.08.2018 р. (а.с.76).

Розглянувши матеріали перевірки, заступник начальника Управління Держпраці за результатами розгляду виніс постанову №КР1681/380/АВ/ТД-ФС від 15.08.2018 року, якою за порушення вимог ст.ст.21, 24 КЗпП України, на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України на ФОП ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 111690,00 грн. (а.с.26-27)

Не погоджуючись з цією постановою, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.1 ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 11.02.2015 №96 (далі Положення №96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення.

Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю. (пп.6 п.6 Положення №96).

Пунктом 7 Положення №96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

У відповідності до зазначених норм Управлінню Держпраці у Кіровоградській області делеговано повноваження щодо здійснення на території області державного контролю за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Процедуру проведення Управліннями Держпраці перевірки стану додержання законодавства про працю, визначено Законом України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності від 05.04.2007 № 877-V (далі Закон №877-V) та Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017 (далі Порядок №295).

Відповідно до ст.1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" №877-V від 05.04.2007 (далі за текстом Закон №877-V) державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Згідно ч.4 ст.2 Закону №877-V заходи контролю здійснюються, в т.ч., органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобовязані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21,частини третьої статті 22 цього Закону.

Державний нагляд (контроль) здійснюється за принципами, зокрема, здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом (ст.3 Закону №877-V).

Відповідно до п.2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема: Держпраці та її територіальних органів.

Згідно п.5 Порядку №295 інспекційні відвідування проводяться:

1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю;

2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин;

3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту;

4) за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю;

5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю;

6) за інформацією: Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати; ДФС та її територіальних органів; Пенсійного фонду України та його територіальних органів;

7) за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених в ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю.

Рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5 - 7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю, його заступник.

Відповідно до п.п.8, 9 Порядку №295 про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об'єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі. Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об'єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.

Під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред'явити об'єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення.

Відповідно до п.11 Порядку №295 інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право, зокрема під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об'єкта відвідування, в яких використовується наймана праця.

Так, суд зазначає, що законодавець чітко визначив, що під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці зобов'язана лише пред'явити службове посвідчення та направлення для проведення позапланової перевірки, а ознайомлення з цими документами є правом особи, яким вона розпоряджається на власний розсуд.

Відповідно до пунктів 19, 20, 21 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об'єкта відвідування.

Якщо об'єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід'ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об'єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження

Відповідно до пунктів 27, 29 Порядку №295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об'єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Заходи до притягнення об'єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Згідно з частиною 1 статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Порушення законодавства про працю, за які до юридичних і фізичних осіб підприємців, що використовують найману працю, застосовуються штрафи, визначені у частині 2 статті 265 КЗпП України.

Відповідно до частини 4 статті 265 КЗпП України штрафи, зазначені у частині 2 цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (надалі - Порядок №509), який визначає механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення".

Відповідно до п.2 Порядку №509 штрафи можуть бути накладені на підставі, зокрема, акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Згідно з п.п.3, 4 Порядку №509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

Справа розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.

Згідно з пунктами 6, 7 Порядку №509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п'ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Справа розглядається за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Відповідно до пункту 8 Порядку №509 розгляд справи розпочинається з представлення уповноваженої посадової особи, яка її розглядає. Зазначена особа роз'яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов'язки. Під час розгляду справи заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішується питання щодо задоволення клопотання. За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Розгляд справ на підставі акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, акта, зазначеного в абзаці п'ятому пункту 2 цього Порядку, здійснюється уповноваженими посадовими особами Держпраці та її територіальних органів.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів суб'єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Судом встановлено, що спірна постанова про накладення штрафу прийнята на підставі акту перевірки (інспекційного відвідування), яким встановлено порушення позивачем законодавства про працю, а саме порушення ст.21, 24 КЗпП України. Позивача притягнуто до відповідальності, передбаченої абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України.

Так, позивач в позовній заяві посилається на те, що акт №КР1681/380/АВ від 31.07.2018 р. (аркуш 1) складено заступником начальника відділу ОСОБА_4, службове посвідчення №380, за участю головного державного інспектора Пуриш Н.Л., службове посвідчення №390. При цьому, на аркуші 6 акту міститься підпис тільки однієї особи, що здійснювала інспекційне відвідування заступника начальника відділу ОСОБА_4, підпис головного державного інспектора Пуриш Н.Л. відсутній, чим порушено п.20 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017.

Суд погоджується з твердженнями позивача, оскільки даним пунктом встановлено, що акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Також, позивач вказує, що оскаржувана постанова не відповідає вимогам до «Постанови про накладення штрафу уповноваженими особами», затвердженої Наказом Міністерства соціальної політики України 18.08.2017 р. №1338, оскільки в постанові зазначається найменування субєкта господарювання, роботодавця. Так, в оскаржуваній постанові зазначено (аркуш 2) накласти на ОСОБА_6 штраф в розмірі 111690,00 грн.

Суд погоджується з твердженнями позивача, оскільки відсутність в постанові прізвища фізичної особи підприємця, відсутність реєстраційного номеру облікової картки платника податків свідчить про невідповідність оскаржуваної постанови вимогам чинного законодавства.

В ході розгляду справи встановлено, що між позивачем (замовник) та ОСОБА_3 (виконавець) укладено цивільно-правовий договір від 24.07.2018 року (а.с.28), за умовами якого виконавець бере на себе зобовязання виконати такі роботи: проводити реалізацію товарів, що належать Замовнику з 24.07.2018 р. по 31.07.2018 р., а саме реалізувати: бакалійну групу товарів в асортименті на 5000,00 грн.; чай, каву та кавові напої в асортименті на 4000,00грн.; молочну продукцію в асортименті на 2000,00 грн.; хліб та хлібобулочні вироби в асортименті на 4000,00 грн.

Пунктом 1.1 договору передбачено, що виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що за виконану роботу замовник сплачує виконавцеві винагороду у розмірі 900 грн.

Таким чином, відповідно до вказаного договору, його предметом є виконання стороною певного обсягу робіт, а саме: здійснити реалізацію товару на певну суму в певному асортименті.

Відповідач стверджує, що 30.07.2018 року позивач фактично допустив ОСОБА_3 до роботи, не оформивши з нею трудові відносини, чим порушив вимоги ст.24 КЗпП України.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 21 КЗпП України визначено поняття трудового договору - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частинами 1, 2 статті 21 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Отже визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є встановлення факту використання позивачем як фізичною особою підприємцем найманої праці громадянки ОСОБА_3 та наявність ознак трудових правовідносин між ними.

Відповідно до ст.2 КЗпП України право громадян України на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Таким чином, застосування найманої праці передбачає виплату (одержання) винагороди за неї.

Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

У судовому засіданні ОСОБА_3, допитана в якості свідка, пояснила, що трудові відносини вона має з ФОП ОСОБА_5, який являється чоловіком ОСОБА_2 та з ним було укладено трудовий договір, здійсненний запис до трудової книжки про прийняття на роботу. У ФОП ОСОБА_2 на виконання цивільно-правового договору, вона брала товар для реалізації, з метою отримання доходу. За даним договором вона отримала винагороду. Також свідок ОСОБА_3. стверджувала, що ОСОБА_2 не наймала її на роботу, робочий час їй не встановлювала та не виплачувала їй заробітну плату. Крім того, зазначила, що під час інспекційного відвідування, інспектор надала їй бланк пояснення, при цьому вказавши як необхідно його заповнювати.

Представником позивача у судовому засіданні надано пояснення, що між позивачем та ОСОБА_3 укладено саме цивільно-правовий договір, а не трудовий. Більш того, в своїх поясненнях ОСОБА_3 вказувала, що вона отримує не заробітну плату, а винагороду за виконану роботу. В процесі виконання умов цивільно-правового договору від 24.07.2018 р. сторонами було складено відповідні акти. Виконавцем, по закінченню надання робіт, отримана винагорода в розмірі 600 грн. Факт отримання підтверджується видатковим касовим ордером. Зазначені акти підтверджують, що між сторонами існували саме цивільно-правові відносини. Разом з тим, отримавши припис про усунення виявлених порушень, позивач вже 01.08.2018 року на виконання вказівки інспектора уклала з ОСОБА_3 трудовий договір та проінформувала про прийняття її на роботу податкову.

Відповідачем у ході розгляду справи не надано достовірних доказів того, що ОСОБА_3 на час перевірки, на постійній основі працювала у ФОП ОСОБА_2, підлягала внутрішньому трудовому розпорядку та отримувала за виконану роботу заробітну плату, що б свідчило про наявність між ними трудових відносин.

Дослідивши та оцінивши зібрані докази, суд дійшов висновку, що позивач не використовувала найману працю ОСОБА_3 у розумінні абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, їхні взаємовідносини не носили характеру трудових відносин, не регулювалися Кодексом законів про працю України, а позивач не виступала щодо ОСОБА_3 роботодавцем та не мала обовязку укладати з нею трудовий договір.

Отже порушень трудового законодавства щодо ОСОБА_3, як найманого працівника, позивач не вчиняла, а тому притягнення її до відповідальності на підставі вказаної норми за неоформлення трудового договору (контракту) з ОСОБА_3 є незаконним.

Перевіряючи доводи позивача щодо укладання цивільно-правового договору, суд встановив, що між ФОП ОСОБА_2 як замовником та ОСОБА_3 як виконавцем 24.07.2018 року укладено цивільно-правовий договір, за умовами якого виконавець брав на себе зобовязання проводити реалізацію товарів.

Про виконання договору між його сторонами складено акти отримання товарів, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) та акти повернення товару (а.с.29-37) та надано звіт про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за липень 2018 року, податковий розрахунок форми №1-ДФ (а.с.95-99, 100-101), квитанції про сплату ФОП ОСОБА_2 податку з доходів фізичних осіб та військового збору (а.с.102-103, )що свідчить про реальність зазначеного договору та його виконання сторонами у встановленому законом та передбаченому договором порядку.

Суд зазначає, що у відповідності до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.

Згідно ст.6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 Цивільного кодексу України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 902, частиною 1 статті 903 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 905 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 902, частиною 1 статті 903 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 905 ЦК України).

Основною ознакою, що відрізняє відносини з надання послуг від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Враховуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши цивільно-правовий договір про надання послуг від 24.07.2018, дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, які не суперечать нормам чинного законодавства України, що відображено у даному договорі.

Відповідачем суду не надано доказів наявності законодавчо визначеної заборони позивачу щодо укладення вищезазначеного договору.

У статті 204 Цивільного кодексу України України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доказів наявності у цивільно-правового договору про надання послуг від 24.07.2018 ознак нікчемного правочину відповідачем суду не надано, як і не надано доказів визнання судом даного договору недійсним.

Пунктом 11 Порядку №295 визначено права посадових осіб інспекторів праці під час здійснення інспекційних відвідувань, при цьому інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.

Суд встановив, що на момент інспекційного відвідування правовідносини між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були оформлені цивільно-правовою угодою і вимоги трудового законодавства на них не поширювалися.

Відтак суд вважає, що спірна постанова про накладення штрафу КР1681/380/АВ/ТД-ФС від 15.08.2018 року прийнята не у відповідності до вимог чинного законодавства, необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, непропорційно, а тому позов про визнання її протиправною та скасування слід задовольнити.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, здійснені позивачем документально підтверджені витрати на оплату судового збору у сумі 1116,90 грн. (а.с.2) підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст.77-79, 90, 132, 139, 243-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (25018, м.Кропивницький, вул.Мінська, 147, РНОКПП НОМЕР_1) до Управління Держпраці у Кіровоградській області (25006, м. Кропивницький, вул.Дворцова, 24, ) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Управління Держпраці у Кіровоградській області №КР1681/380/АВ/ТД-ФС від 15.08.2018 року.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) здійснені нею судові витрати на оплату судового збору в сумі 1116,90 грн. (одна тисяча сто шістнадцять гривень девяносто копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Кіровоградській області ().

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 25.01.2019.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду ОСОБА_7