Справа № 420/6027/18
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2019-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6027/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Арцизького об'єднаного управління Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд зобов'язати відповідача поновити їй виплату пенсії за вислугу років, призначеної 27.05.2010 відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з часу її припинення - 30.01.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що в 2010 році їй призначено пенсію за вислугу років як працівнику охорони здоров'я з урахуванням загального стажу роботи 28 років 7 місяців 23 днів та спеціального стажу працівника охорони здоров'я 26 років 8 місяців 19 днів. 04.02.2015 позивач отримала рішення УПФУ в Арцизькому районі Одеської області № 6 від 30.01.2015 про припинення пенсії за вислугу років, оскільки не виконуються вимоги п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яким виключено зі спеціального стажу роботи на посаді фармацевта у ФОП ОСОБА_2 в періоді 29.12.2001-17.05.2010, так як підприємець не належить до Переліку закладів охорони здоров'я, затвердженого наказом МОЗ України від 28.10.2002 № 385. В результаті цього спеціальний стаж позивача скорочено до 18 років 4 місяців 24 днів і з 30.01.2015 позивачу припинено виплату пенсії за вислугу років. Не погодившись із зазначеним рішенням управління ПФУ, позивач оскаржила його в судовому порядку, проте безрезультатно: постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.09.2015 у задоволенні позову відмовлено, а ВАСУ касаційну скаргу залишено без задоволення. Поряд із тим, постановою Великої Палати Верховного суду від 29.08.2018 по справі № 492/446/15-а змінено судову практику та викладено висновок про те, що віднесення стажу роботи до спеціального, який дає право на пенсію за вислугою років, лише за ознакою наявності державної акредитації аптечного закладу, яка з 13.06.2015 стала добровільною, має дискримінаційний характер, оскільки без об'єктивного та розумного обґрунтування передбачає поводження у різний спосіб з особами, які перебувають у відносно схожих ситуаціях, - працювали чи працюють в неакредитованих аптечних закладах. У зв'язку із цим 16.10.2018 позивач звернулася до управління ПФУ із заявою про поновлення їй виплати пенсії за вислугу років, однак листом від 22.10.2018 відповідач зазначив про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії, зважаючи на те, що постанова Великої Палати Верховного суду від 29.08.2018 винесена в іншій справі, тоді як рішенням по справі позивача № 492/447/15-а остаточно вирішено спірне питання. Позивач вважає, що висновок ВП ВС у постанові від 29.08.2018 може застосовуватись також і відносно її ситуації, яка є ідентичною, та якою відступлено від правової позиції Верховного Суду України, на підставі якої вирішено безпосередньо її спір по справі № 492/447/15-а щодо припинення виплати пенсії.

Ухвалою судді від 23.11.2018 відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження (письмового) відповідно до ст.263 КАС України без виклику сторін.

18.12.2018 до суду від Арцизького об'єднаного управління Пенсійного фонду України надійшла заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, оскільки дана справа потребує детального розгляду спору по суті та з'ясування всіх обставин.

Також 18.12.2018 від Арцизького об'єднаного управління Пенсійного фонду України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на те, що спір стосується можливості зарахування до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, період з 29.12.2001 по 17.05.2010, коли позивачка працювала в аптечному кіоску у підприємця, яка не був акредитований, та без атестації робочого місця. Оскаржуване ж рішення датовано 30.01.2015, тобто при прийнятті якого управління ПФУ застосовувало законодавство, яке було чинним на той момент.

Ухвалою судді від 19.12.2018 заяву Арцизького об'єднаного управління Пенсійного фонду України задоволено, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 08.01.2019 о 12:00 годині.

29.12.2018 до суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач також просила розглянути справу без її участі.

02.01.2019 до суду від Арцизького об'єднаного управління Пенсійного фонду України надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання без участі його представника.

Ухвалою суду від 08.01.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.01.2019 о 11:00 год.

Судове засідання, призначене на 17.01.2019 о 11:00 год., через перебування головуючого судді Завальнюка І.В. на лікарняному перенесено на 24.01.2019 о 10:30 год.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення, а також наявність підстав для залишення частини позовних вимог без розгляду з урахуванням дати відновлення порушених прав в межах строків звернення до суду, передбачених КАС України.

Судом встановлено, що відповідно до протоколу № 4191 від 27.05.2010 ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років з урахуванням загального стажу роботи 28 років 7 місяців 23 дні та спеціального стажу працівника охорони здоров'я 26 років 8 місяців 19 днів.

Рішенням УПФУ від 30 січня 2015 року № 6 позивачу припинено виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років у зв'язку з відсутністю необхідного 25 років стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, оскільки позивач у період з 29.12.2001 року по 17.05.2010 рік працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, яка не відносилася до Переліку закладів охорони здоров'я, затвердженого наказом МОЗ України від 28.10.2002 № 385.

Припиняючи виплату раніше призначеної пенсії управління ПФУ виходив з того, що період роботи позивача у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 не дає право на призначення пенсії за вислугу років у відповідності до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 оскаржила останнє в судовому порядку (справа № 492/447/15-а), в результаті чого постановою Арцизького районного суду Одеської області від 11 червня 2015 року визнано протиправним рішення про припинення пенсії № 6 від 30.01.2015 та зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області поновити виплату пенсії за вислугу років, відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з часу її припинення.

Задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач має право на призначення пенсії за вислугу років зважаючи на те, що аптечний пункт фізичної особи є закладом охорони здоров'я в розумінні нормативно-правових актів України, посада позивача віднесена до тих посад, які дають право на призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах, і ОСОБА_1 має необхідний стаж для призначення пенсії, визначений пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Однак постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.09.2015 апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області задоволено, постанову Арцизького районного суду Одеської області від 11 червня 2015 року скасовано. Прийнято по справі нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області про визнання неправомірним рішення про припинення пенсії та зобов'язання поновити виплату пенсії відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що аптека фізичної особи-підприємця, у якій працювала ОСОБА_1 з 2001 року по 2010 рік, не проходила державну акредитацію, не має офіційного визнання статусу закладу охорони здоров'я, а тому робота в цьому закладі не може бути зарахована до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.04.2017 постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.09.2015 залишено без змін.

Суд касаційної інстанції погодився із висновком судом апеляційної інстанції, вважаючи встановлені обставини встановленими, а висновки такими, що відповідали чинному законодавству.

Так, до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів в аптеках, аптечних кіосках, аптечних магазинах, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров'я на підставі акредитації.

Аптека фізичної особи-підприємця, в якій працювала позивач у спірний період, не проходила державну акредитацію, а тому, враховуючи положення наведених норм законодавства, не має офіційного визнання статусу закладу охорони здоров'я і робота в цьому закладі не може бути зарахована до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років.

Вирішуючи спір, суд касаційної інстанції послався на правову позицію щодо застосування норм матеріального права, зокрема п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909, ст.ст. 3, 16 Основ законодавства України про охорону здоров'я, Правил торгівлі лікарськими засобами в аптечних закладах, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2004 року № 1570, Порядку акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 765, колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 17 вересня 2013 року (справа № 21-241а13), відповідно до якої до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів в аптеках, аптечних кіосках, аптечних магазинах, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров'я на підставі акредитації.

Ухвалою Верховного Суду України від 09.10.2017 ОСОБА_1 відмовлено у допуску справи до провадження про перегляді ухвали Вищого адміністративного суду України від 26.04.2017.

За обставин справи, позивач дізналась про постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 по справі № 492/446/15-а, якою позовні вимоги ОСОБА_4 до УПФУ в Арцизькому районі Одеської області про визнання неправомірним рішення про припинення виплати пенсії та зобов'язання поновити виплату пенсії були визнані обґрунтованими, а судові рішення, якими позов задоволений, залишені без змін.

Зокрема, аналізуючи норми матеріального права, Велика Палата Верховного Суду виходила із того, що одним із видів державних пенсій є пенсії за вислугу років. Вони встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком (стаття 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - далі Закон № 1788-ХІІ).

Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на них (частина друга статті 7 Закону № 1788-ХІІ). Їх особливістю є зменшення пенсійного віку, необхідного для призначення, а умовою для призначення - наявність, як правило, відповідного стажу роботи за спеціальністю.

У пункті «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (у редакції, чинній на час призначення позивачу пенсії - січень 2011 року) визначено право на пенсію за вислугу років, зокрема, працівників охорони здоров'я при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Тобто за змістом цієї норми Закону законодавець уповноважив Кабінет Міністрів України визначати перелік робіт, посад у закладах й установах охорони здоров'я, виконання яких зараховується до спеціального стажу, необхідного для набуття права на призначання пенсії за вислугу років за пунктом «е» статті 55 Закону № 1788- XII.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 (далі - Перелік № 909).

У розділі 2 «Охорона здоров'я» цього Переліку № 909 визначено, що робота на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів дає право на пенсію за вислугу років. При цьому серед найменувань закладів і установ зазначено не тільки аптеки, а й аптечні кіоски, аптечні магазини, але не зауважено, що вони мають бути обов'язково акредитованими. Крім того, у примітці 2 до Переліку № 909 установлено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком дає право на пенсію за вислугу років, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Визначення поняття «заклад охорони здоров'я» міститься у статті 3 Закону № 2108-XII, згідно з якою це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Аптечний кіоск - це структурний підрозділ аптеки, основним завданням якого є забезпечення населення лікарськими засобами шляхом здійснення роздрібної торгівлі готовими лікарськими засобами, які відпускаються без рецептів лікаря (пункт 2 Правил торгівлі лікарськими засобами в аптечних закладах, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2004 року № 1570).

У чинній редакції частини п'ятої статті 16 Закону № 2108-XII (зі змінами, внесеними законами України від 9 квітня 2015 року № 326-VІІІ, від 19 жовтня 2017 року № 2168-VIII) наразі установлено добровільне проходження закладами охорони здоров'я акредитації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Також передбачено, що не підлягають обов'язковій акредитації аптечні заклади. Акредитація аптечних закладів може здійснюватися на добровільних засадах.

Установлений частиною першою статті 19 Закону України від 4 квітня 1996 року № 123/96-ВР «Про лікарські засоби» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порядок торгівлі лікарськими засобами, як і наведене в статті 3 Закону № 2108-XII визначення поняття «заклад охорони здоров'я», також пов'язує здійснення оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами на території України підприємствами, установами, організаціями та ФОП виключно з отриманням ліцензії, яка має видаватися в порядку, встановленому законодавством, а не з отриманням ще й акредитаційного сертифіката.

При цьому в частині другій статті 19 вказаного Закону підставою для видачі зазначеної ліцензії визначалося наявність матеріально-технічної бази, кваліфікованого персоналу, відповідність яких установленим вимогам та заявленим у поданих заявником документах для одержання ліцензії характеристикам підлягає обов'язковій перевірці перед видачею ліцензії у межах строків, передбачених для видачі ліцензії, за місцем провадження діяльності органом ліцензування або його територіальними підрозділами у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Проходження першої акредитації закладу охорони здоров'я (офіційного визнання наявності у нього для якісного, своєчасного, певного рівня медичного обслуговування населення, дотримання ним стандартів у сфері охорони здоров'я, відповідності медичних (фармацевтичних) працівників єдиним кваліфікаційним вимогам) Порядком акредитації, чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачалося лише через два роки від початку провадження діяльності у цій сфері.

Отже, на підставі системного аналізу вищенаведених норм законодавства України Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що особи, які працювали на посадах фармацевтів в аптечних кіосках, належних ФОП, за умови здійснення такої діяльності на основі ліцензій на провадження роздрібної торгівлі лікарськими засобами, незалежно від отримання цим аптечним закладом акредитаційних сертифікатів, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ.

На працівника аптечного закладу не можна покладати відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення акредитації відповідного закладу охорони здоров'я, оскільки контроль за додержанням аптечними закладами правил здійснення роздрібної торгівлі лікарськими засобами, у тому числі в питаннях проходження акредитації, покладався чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством на відповідні повноважні державні контролюючі органи.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України від 6 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) указує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об'єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (див. mutatis mutandis рішення від 11 червня 2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97, пункт 48).

У рішенні від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06) ЄСПЛ з посиланням на свою попередню практику зазначив, що стаття 14 Конвенції доповнює інші основні положення Конвенції та протоколів до неї. Вона не існує незалежно, оскільки застосовується лише щодо «користування правами та свободами», що гарантуються цими основними положеннями. Застосування статті 14 Конвенції необов'язково означає порушення одного з матеріальних прав, гарантованих Конвенцією. Необхідно, але й також достатньо, щоб обставини справи входили «до сфери застосування» однієї або більше статей Конвенції (пункт 39 вказаного рішення).

Таким чином, заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати пункт 40 зазначеного рішення).

Якщо в державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (пункт 41 вказаного рішення).

У справах щодо скарг за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування тієї обставини, чи мав би право заявник на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого він скаржиться. Хоч Перший протокол і не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат із соціального страхування, але якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (пункт 42 зазначеного рішення).

Велика Палата Верховного Суду вважала застосовною до ситуації позивачки статтю 14 Конвенції у зв'язку зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року у справі № 21-241а13, ґрунтувався на приписах статті 16 Закону № 2108-XII та пункту 2 Порядку акредитації, відповідно до яких аптека офіційно набувала статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Проте, Законом України від 9 квітня 2015 року № 326-VIII «Про внесення зміни до статті 16 Основ законодавства України про охорону здоров'я», що набрав чинності 14 травня 2015 року та введений у дію 13 червня 2015 року, статтю 16 Закону № 2108-XII доповнено положенням про те, що аптечні заклади не підлягають обов'язковій акредитації. Акредитація таких закладів може здійснюватися на добровільних засадах.

На виконання цього Закону Кабінет Міністрів України постановою від 11 листопада 2015 року № 921 вніс зміни до абзацу першого пункту 2 Порядку акредитації, вказавши, що акредитації підлягають усі заклади охорони здоров'я незалежно від форми власності, крім аптечних, акредитація яких може здійснюватися на добровільних засадах.

Відтак з 13 червня 2015 року законодавство України покращило становище для всіх осіб, які працюють в аптечних закладах на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах, незалежно від наявності державної акредитації такого закладу, і з цього дня стаж роботи на відповідних посадах зараховується до спеціального стажу, необхідного для призначення такої пенсії.

Велика Палата Верховного Суду вважала ситуацію щодо припинення управлінням ПФУ виплати раніше призначеної пенсії за вислугу років у зв'язку з відсутністю необхідного стажу роботи (25 років), який дає право на пенсію за вислугу років, оскільки позивачка працювала у належному ФОП аптечному кіоску, який державної акредитації не проходив, подібною до ситуації аптечних закладів, які з 13 червня 2015 року не проходили державну акредитацію і працівники яких, незважаючи на відсутність такої акредитації, отримали право на включення стажу роботи у цих закладах до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років. Віднесення стажу роботи до спеціального, який дає право на пенсію за вислугу років, лише за ознакою наявності державної акредитації аптечного закладу, які з 13 червня 2015 року стала добровільною, має дискримінаційний характер, оскільки без об'єктивного та розумного обґрунтування передбачає поводження у різний спосіб з особами, які перебувають у відносно схожих ситуаціях, - працювали чи працюють в неакредитованих аптечних закладах.

У зв'язку із чим Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що незарахування позивачці до спеціального стажу періоду її роботи у належному ФОП аптечному кіоску, який державної акредитації не проходив, і зарахування іншим особам до такого спеціального стажу періоду їх роботи в аптечних закладах, які з 13 червня 2015 року не мають державної акредитації, буде виявом дискримінаційного ставлення держави до осіб, які перебувають у подібній ситуації. Об'єктивного та розумного обґрунтування різниці у ставленні до цих людей з огляду на вищевказані зміни до законодавства, що по суті покращили становище позивачки й інших осіб, які до 13 червня 2015 року працювали у неакредитованих аптечних закладах, немає. А наслідком такого різного поводження є порушення заборони дискримінації у зв'язку з реалізацією права на мирне володіння майном - призначеною пенсією за вислугу років.

На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду відступила від викладеного у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року у справі № 21-241а13 правового висновку про те, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота на посадах провізорів, фармацевтів у аптеках, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій, ураховуючи суть спірних правовідносин та суб'єктний склад, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання неправомірним рішення Управління ПФУ про припинення виплати пенсії за вислугу років та зобов'язання відповідача поновити позивачці виплату цієї пенсії з часу її припинення.

На підставі викладеного та відповідно до статті 380 КАС України ОСОБА_1 16.10.2018 звернулась до Арцизького ОУПФУ Одеської області із заявою щодо поновлення виплати її пенсії за вислугою років відповідно до п. «е» ст.55 № 1788-ХІІ з часу припинення виплати - 30.01.2015.

Листом від 22.10.2018 № 43/Ж-01-2018 Арцизьке ОУПФУ Одеської області ОСОБА_1 повідомлено про те, що зазначене питання вирішено в межах судової справи № 492/447/15-а, в межах якої судами відповідні вимоги визнані необґрунтованими та відмовлено в поновленні виплати пенсії за вислугою років внаслідок недостатності спеціального стажу. Також зазначено, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 по справі № 492/446/15-а винесено відносно іншої особи.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 5 статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Одним із основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, що, зокрема, вимагає, щоб прийняте судами остаточне рішення не могло би бути оскаржене (§ 61 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії"). Необхідно брати до уваги також пропорційність як складову принципу верховенства права. Так, у справі "Б проти Франції" Європейський суд з прав людини уточнив, що термін "повага", який міститься у статті 8 Конвенції, є нечітким. Особливо це проявляється, коли мова йде про позитивні права, що стоять за цим поняттям і які є різними залежно від конкретних ситуацій і практики держав-учасниць. При цьому потрібно враховувати необхідність рівноваги між суспільними інтересами та інтересами приватної особи.

Враховуючи принцип верховенства права, правосудність судового рішення повинна проявлятися при вирішенні питань права та факту на рівні першої та апеляційної інстанцій, а також питань права з перевіркою правильності правової оцінки питань факту на рівні касаційної інстанції згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах "Веттштайн проти Швейцарії", "Мироненко і Мартенко проти України" (§ 66), "Пуллар проти Сполученого Королівства", "Фей проти Австрії" та ін. Відтак, незаконним і необґрунтованим судове рішення є в разі встановлення обставин адміністративної справи, що не відповідають дійсності, поєднаним із неправильним застосуванням юридичних норм, або при неправильному встановленні фактів із супутнім порушення норм права. Натомість незаконним, але обґрунтованим судове рішення є у випадку правильного встановлення обставин адміністративної справи, що супроводжується неправильною їх юридичною кваліфікацією чи орієнтацією на неналежні правові наслідки. Принагідно необґрунтоване, але законне судове рішення базується на встановленні обставин, які не відповідають дійсності, але з правильною юридичною кваліфікацією питань права на підставі норми матеріального та процесуального права.

При цьому здійснюється вдосконалення права суддями як останній крок застосування закону в частині відходу від простого правозастосування та наближення до правотворчості. Фактично адміністративна юстиція постає як соціальна технологія, призначена для забезпечення взаємності прав та обов'язків суб'єктів приватного права та публічної адміністрації в спірних ситуаціях задля гарантування їх реалізації: ubi ius, ibi remedium (право там, де є його захист)

На підставі пункту 5 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 N 7 "Про судове рішення в адміністративній справі" такий обсяг реалізації повноважень суду можливий тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Керуючись нормами процесуального права та зважаючи на врегульовані в статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України джерела права, адміністративний суд здійснює юридичну кваліфікацію спірних правовідносин, включаючи можливі негативні наслідки у зв'язку з порушенням юридичних норм, шляхом оцінки норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, у тому числі процедурних норм, що встановлюють правила поведінки суб'єктів цих відносин. Звідси досягається справедливий результат правосуддя при розгляді та вирішенні адміністративних справ.

Критерії належності описаної юридичної кваліфікації, особливостей застосування / не застосування норм права визначено в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Anheuser-Busch Inc. v. Portugal", "Kushoglu v. Bulgaria", "Кузнєцов та інші проти Росії"; пункті 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судове рішення в адміністративній справі" від 20.05.2013 N 7; судових рішеннях Верховного Суду від 01.02.2018 N П/9901/125/18, 800/402/17, від 06.02.2018 N К/9901/4541/17, 810/4293/16.

Адміністративний суд зобов'язаний керуватися викладеними в постановах Верховного Суду висновками щодо застосування норм права (стаття 356 Кодексу адміністративного судочинства України) при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин, враховуючи принципи верховенства права, юридичної визначеності, "res judicata" згідно зі статтею 3, частиною першою статті 8 Конституції України; підпунктом 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 N 15-рп/2004; рішеннями Європейського суду з прав людини у справах "Bellet v. France", "L. та V. проти Австрії", "S. L. проти Австрії", "Брумареску проти Румунії" (§ 61), "Голдер проти Сполученого Королівства", "Мушта проти України", "Пономарьов проти України" (§§ 47, 52), "Функе проти Франції". Разом з тим визначальним у цьому плані є принцип офіційності на підставі статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, рішень Європейського суду з прав людини у справах "Мак Майкл проти Сполученого Королівства" (§§ 78 - 82), "Рожков проти РФ", "Руїз-Матеоз" проти Іспанії" (§ 63), "Шенк проти Швейцарії" та ін.

Відповідно до ч.2 ст.356 КАС України у постанові палати, об'єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися вказівка про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об'єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об'єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд враховує висловлену Великою Палатою Верховного Суду вказівку про застосування норм матеріального права, якими врегульовані розглядувані спірні правовідносини (п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909, ст.ст. 3, 16 Основ законодавства України про охорону здоров'я, Правил торгівлі лікарськими засобами в аптечних закладах, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2004 року № 1570, Порядку акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 765).

Зокрема, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що незарахування до спеціального стажу періоду роботи у належному ФОП аптечному кіоску, який державної акредитації не проходив, і зарахування іншим особам до такого спеціального стажу періоду їх роботи в аптечних закладах, які з 13 червня 2015 року не мають державної акредитації, є виявом дискримінаційного ставлення держави до осіб, які перебувають у подібній ситуації. У зв'язку із цим до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота на посадах провізорів, фармацевтів у аптеках, які не набули статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Вирішуючи спір, суд враховує викладені вище висновки Великої Палати Верховного суду в постанові від 29.08.2018 № 492/446/15-а, якою кваліфіковано спірні правовідносини шляхом оцінки норм матеріального права та досягнуто справедливого результату правосуддя при вирішенні справи № 492/446/15-а.

Поряд із тим, судове вирішення спору ОСОБА_1 по справі № 492/447/15-а, яке фактично було завершене ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.04.2017 та не було допущено до розгляду Верховним Судом України, побудовано на висновку Верховного Суду України в рішенні від 17 вересня 2013 року у справі № 21-241а13, який ґрунтувався на приписах статті 16 Закону № 2108-XII та пункту 2 Порядку акредитації, відповідно до яких аптека офіційно набувала статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації. При цьому судом касаційної інстанції, при вирішенні спору в квітні 2017 року не враховано зміни у законодавстві, внесені Законом України від 9 квітня 2015 року № 326-VIII «Про внесення зміни до статті 16 Основ законодавства України про охорону здоров'я», що набрав чинності 14 травня 2015 року та введений у дію 13 червня 2015 року, яким статтю 16 Закону № 2108-XII доповнено положенням про те, що аптечні заклади не підлягають обов'язковій акредитації.

Таким чином, суд вважає, що припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугою років внаслідок незарахування спеціального стажу призвело до її дискримінаційного становища та суттєвого звуження прав позивачки. При цьому таке дискримінаційне становище не було виправлено судовими органами, куди позивачка зверталася за захистом, тобто справедливого результату правосуддя при вирішенні справи № 492/447/15-а не досягнуто.

При цьому суд враховує, що предметом спору по справі № 492/447/15-а було рішення УПФУ в Арцизькому районі Одеської області № 6 від 30.01.2015 та похідна вимога про поновлення виплати пенсії позивачці за вислугу років, який є відмінним від предмету розглядуваного спору, який полягає у бездіяльності управління ПФУ щодо поновлення позивачці виплати пенсії за її зверненням 16.10.2018 за інших обставин.

З урахуванням викладеного, період роботи ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_2 з 29.12.2001 по 17.05.2010 на посаді фармацевта, належить до спеціального стажу роботи, який в цілому складає 26 років 8 місяців 19 днів, у зв'язку із чим позивач на підставі п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» має право на призначення пенсії за вислугу років як працівник охорони здоров'я, який має достатнього спеціального стажу.

Слід зазначити, що позивач має право на виплату призначеної їй раніше пенсії, проте з визначенням дати її відновлення в межах строків звернення до суду, передбачених КАС України.

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов'язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

В той же час, згідно з ч.1, ч.2, ч.3 ст.123 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Позовна заява направлена до суду 13.11.2018, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті (штрихкодовий ідентифікатор 174), тобто в межах шестимісячного строку звернення до суду від дати звернення до відповідача із заявою про відновлення порушеного права (16.10.2018), отже позов підлягає задоволенню від дати звернення до органу ПФУ з 16.10.2018, а вимоги за період з 30.01.2015 по 12.05.2018 (6 місяців до звернення до суду) слід залишити без розгляду.

В задоволенні позову в частині вимог за період з 13.05.2018 (початку встановленого КАСУ шестимісячного строку на звернення із даними вимогами) по 15.10.2018 (до дати звернення позивача до органу ПФУ) слід відмовити, оскільки для захисту порушеного права позивач в цей період не вчинила активних дій щодо звернення до органу ПФУ, що зумовлює необізнаність суб'єкта владних повноважень щодо необхідності відновлення прав позивача.

Аналогічне правове застосування викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.09.2018 по справі № 522/535/17.

При цьому суд враховує, що ст. 46 Закону № 1058, частиною 2 якої визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, в даному випадку до застосування не підлягає, оскільки в даному випадку пенсія позивачу з 30.01.2015 не нараховувалася.

Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 13 грудня 2018 року по справі № 607/19541/15-а, адміністративне провадження № К/9901/14979/18, яка в силу ч.5 ст.242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною 4 цієї ж статті у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині зобов'язання Арцизького ОУПФУ Одеської області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років з 16.10.2018, у зв'язку із чим позов в цій частині підлягає до задоволення.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 123, 139, 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (68404, АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1) до Арцизького об'єднаного управління Пенсійного фонду України (68404, Одеська область, м. Арциз, вул. Соборна, 27б; ) про зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов'язати Арцизьке об'єднане управління Пенсійного фонду України поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 16.10.2018.

Позовні вимоги за період з 30.01.2015 по 12.05.2018 залишити без розгляду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Арцизького об'єднаного управління Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.