Справа № 320/5369/18
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2019-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2019 року м.Київ справа № 320/5369/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Національної поліції України, про зобов'язання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Національної поліції України про зобов'язання Національної поліції України зарахувати підполковнику поліції ОСОБА_1 до вислуги років період з 07.11.2015 по 28.12.2015 (1 місяць 21 день) для призначення пенсії за вислугу років.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 відкрито провадження у справі. Постановлено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Витребувано докази по справі. Призначено судове засідання на 15.11.2018.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 витребувано докази по справі та відкладено розгляд справи на 27.11.2018.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.11.2018 замінено первісного відповідача - Національну поліцію України на належного відповідача - Головне управління Національної поліції в Київській області. Залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Національну поліцію України. Відкладено розгляд справи на 08.01.2019.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.01.2019 витребувано докази та оголошено перерву в судовому засіданні до 22.01.2019.

В судовому засіданні 22.01.2019 оголошено перерву до 24.01.2019.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про те, що з 21.08.1995 по 06.11.2015 ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ, в том числі з 01.09.2014 по 06.11.2015 на посаді ад'юнкта докторантури та ад'юнктури Національної академії внутрішніх справ. Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 №1392 та у зв'язку з реорганізацією навчально-наукових підрозділів Національної академії внутрішніх справ наказом Національної академії внутрішніх справ від 11.11.2015 №201 о/с ОСОБА_1 було визнано такою, що продовжила навчання в докторантурі та ад'юнктурі Національної академії внутрішніх справ на посаді ад'юнкта з 07.11.2015.

У зв'язку з прийняттям 23.12.2015 Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію» від 23.12.2015 №901-VIII, Національною академією внутрішніх справ 31.12.2015 було видано наказ №215 о/с, яким ОСОБА_1 з 28.12.2015 призначено ад'юнктом 2 курсу з присвоєнням спеціального звання «підполковник поліції».

Позивач зазначає, що на запит її адвоката до Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України повідомлено про відсутність підстав для зарахування ОСОБА_1 періоду її навчання в Національній академії внутрішніх справ з 07.11.2015 по 27.12.2015 на посаді ад'юнкта.

Позивач, не погоджуючись з таким роз'ясненням Національної поліції України, вважає, що вона проходила службу безперервно, а в період з 07.11.2015 по 28.12.2015 перебуваючи на посаді ад'юнкта Національної академії внутрішніх справ, виконувала свої функції, які передбачені п.1.13 Інструкції про організацію підготовки науково-педагогічних та наукових кадрів у вищих навчальних закладах та науково-дослідних установах Міністерства внутрішніх справ.

Відповідач - Головне управління Національної поліції в Київській області, позов не визнав. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначає про те, що у період з 07.11.2015 по 28.12.2015 позивач не перебувала ні на службі в органах внутрішніх справ, ні на службі в поліції, а тому з посиланням на ст.78 Закону України «Про Національну поліцію» та п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 №393, даний період навчання позивача в Національній академії внутрішніх справ не підлягає зарахуванню до вислуги років.

Відповідач вважає безпідставним посилання позивача на положення Інструкції про організацію підготовки науково-педагогічних та наукових кадрів у вищих навчальних закладах та науково-дослідних установах Міністерства внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 02.12.2013 №1177, оскільки вказаний підзаконний нормативно-правовий акт розповсюджується не тільки на атестованих поліцейських, які здійснюють навчання в докторантурі та ад'юнктурі Національної академії внутрішніх справ, а також і на цивільних осіб.

Крім того, відповідач зауважує, що доводи позивача про безперервність трудового стажу не свідчать про те, що у період з 07.11.2015 по 28.12.2015 ОСОБА_1 проходила службу в поліції, оскільки на думку відповідача в цей період позивач продовжувала навчання у докторантурі та аспірантурі НАВС у якості особи цивільного персоналу.

Третя особа - Національна поліція України, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначила про те, що 16.08.2018 листом Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України №47аз/12/1/1/01-2018 адвокату позивача ОСОБА_2 роз'яснено окремі питання чинного законодавства про пенсійне забезпечення поліцейських та зазначено, що відповідно до наданої інформації правові підстави для зарахування ОСОБА_1 періоду навчання в Національній академії внутрішніх справ з 07.11.2015 по 27.12.2015 відсутні. Разом з тим, третя особа зауважила, що вказаний лист носить інформативний характер і не встановлює правових норм.

22.01.2019 представником позивача подані письмові пояснення щодо необхідності звернення позивача до суду за захистом порушеного права, в яких зазначено, що у випадку зарахування періоду з 07.11.2015 до 28.12.2015 до вислуги років для призначення пенсії за вислугу років станом на 21.08.2019 ОСОБА_1 матиме вислугу років 24 календарних роки, тому з урахуванням положень ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» може бути звільнена з органів Національної поліції в період з 01.10.2018 по 30.10.2019 та відповідно мати право на пенсійне забезпечення за вислугою років. У випадку ж незарахування спірного періоду до вислуги років станом на 30.09.2019 ОСОБА_1 матиме вислугу років - 23 роки 11 місяців 17 днів та не зможе звільнитися з Національної поліції. Лише при наявності вислуги у 24 календарні роки та 6 місяців і більше позивач матиме право на звільнення з Національної поліції та призначення пенсії за вислугу років в період аж з 01.10.2019 по 30.09.2020, а саме 13.04.2020, що означає, що право на звільнення в такому випадку та призначення пенсії має тенденцію у бік збільшення періоду служби строком на 7 місяців 08 днів, що є порушенням прав та свобод позивача.

При цьому позивач також зауважує, що відповідно до ч.3 ст.47 Закону України «Про Національну поліцію» право на призначення з 07.11.2015 на посади у вищих навчальних закладах зі специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, було надано лише курсантам (слухачам) таких закладів, проте з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію» від 23.12.2015 №901-VIII прогалину у законодавстві усунуто, та право на призначення на відповідні посади в Національній поліції надано окрім курсантів та слухачів і ад'юнктам та докторантам таких закладів. Оскільки Закон №901-VIII набрав чинності з 28.12.2015 відповідно ад'юнктів та докторантів прийнято на службу до Національної поліції лише з 28.12.2015. Тому позивач відзначує, що у період з 07.11.2015 до 28.12.2015 ад'юнкти та докторанти виконували ті самі обов'язки та мали ті ж самі права, що й на аналогічних посадах в органах внутрішніх справ та Національній поліції. Тому на думку позивача відсутність належного правового регулювання вже само по собі є порушенням прав та законних інтересів особи.

Присутній у судових засіданнях 27.11.2018, 08.01.2019, 22.01.2019 та 24.01.2019 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити. Присутній у судових засіданнях 15.11.2018, 27.11.2018, 08.01.2019 та 22.01.2019 представник відповідача та третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 24.01.2019 представником позивача подано клопотання про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

Приймаючи до уваги подане представником позивача клопотання про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження, враховуючи неявку у судове засідання 24.01.2019 представника відповідача та третьої особи, належним чином повідомленого про розгляд справи, та те, що матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін та відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, у витребуванні додаткових доказів суд прийшов до висновку здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 21.08.1995 по 06.11.2015 проходила службу в органах внутрішніх справ: з 21.08.1995 по 18.07.1998 - курсант Чернігівського училища внутрішніх справ МВС України; з 14.08.1998 по 18.01.1999 - черговий пункту централізованої охорони №23 Відділу Державної служби охорони при Мінському РУ ГУ МВС України в м.Києві; з 18.01.1991 по 01.09.1999 - інспектор-інженер Пункту централізованої охорони №23 ВДСО при Мінському РУ ГУ МВС України в м.Києві; з 01.09.1999 по 25.06.2002 - зарахована слухачем до Національної академії внутрішніх справ України; з 25.06.2002 по 09.02.2004 - старший інспектор групи служби відділу Державної служби охорони при Оболонському РУ ГУ МВС України в м.Києві; з 09.02.2004 по 15.03.2007 - старший інспектор групи контролю за несенням служби Оболонського ВДСО при ГУ МВС України в м.Києві; з 15.03.2007 по 26.02.2008 - командир 2 взводу роти груп затримання батальйону міліції Оболонського ВДСО УДСО при ГУ МВС України в м.Києві; з 26.02.2008 по 01.12.2008 - заступник командира батальйону по роботі з персоналом Оболонського ВДСО УДСО при УМВС України в м.Києві; з 01.12.2008 по 01.01.2009 - командир 2 взводу спеціального підрозділу груп затримання на правах роти батальйону міліції Оболонського ВДСО УДСО при УМВС України в м.Києві; з 01.01.2009 по 23.05.2013 - інспектор-інженер 2 сектору технічної служби Оболонського ВДСО УДСО при УМВС України в м.Києві; з 23.05.2013 по 07.10.2013 - старший інженер - інспектор пункту централізованого спостереження Оболонського ВДСО УДСО при УМВС України в м.Києві; з 09.01.2014 по 31.03.2014 - головний спеціаліст Відділу організації централізованої охорони управління технічної служби Департаменту Державної служби охорони при МВС України; з 31.03.2014 по 01.09.2014 - старший інспектор з організаційно-аналітичної роботи Оболонського районного відділу УДСО при УМВС України в м.Києві; з 01.09.2014 по 06.11.2015 - ад'юнкт докторантури та ад'юнктури Національної академії внутрішніх справ, що підтверджується послужним списком ОСОБА_1 (а.с.25-35).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 навчалась в докторантурі та ад'юнктурі НАВС з 01.09.2014 по 31.08.2017.

У зв'язку із закінченням терміну навчання, ОСОБА_1 з 01.09.2017 було відраховано із числа ад'юнктів та відряджено для подальшого проходження служби до комплектуючого підрозділу, про що зазначено у листі Національної академії внутрішніх справ від 18.01.2019 №46/10-231 (т.1, а.с.198).

Відповідно до послужного списку позивач з 01.09.2017 по 26.02.2018 проходила службу на посаді старшого інспектору відділу комплектування управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Київській області.

З 26.02.2018 позивач проходить службу на посаді інспектора режимно-секретного сектору управління оперативно-технічних заходів Головного управління Національної поліції в Київській області (т.1, а.с.25-35).

У зв'язку з прийняттям Верховною Радою України Закону України "Про Національну поліцію" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №730 від 16.09.2015 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", якою ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ та утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно-штатні питання» втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС, що додається (а.с.71).

Зокрема, згідно Переліку (витяг) змін у штатах МВС, затвердженого наказом МВС від 06.11.2015 №1388, в Національній академії внутрішніх справ скорочено всі 2906 посад (а.с.72).

Наказом Національної академії внутрішніх справ від 06.11.2015 №190 о/с «По особовому складу» згідно з пунктом 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліції», статтею 61 Закону України «Про вищу освіту» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено у запас Збройних Сил з продовженням навчання у Національній академії внутрішніх справ 06 листопада 2015 року за пунктом 64 «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації): докторантура та ад'юнктура: підполковника міліції ОСОБА_1 ( М - 005433), ад'юнкта 2-го курсу. Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні складає 20 років 02 місяці 15 днів, у пільговому обчисленні - не має (а.с.73).

07 листопада 2015 року Національною академією внутрішніх справ було прийнято наказ №1691 «Про оголошення штату Національної академії внутрішніх справ», яким оголошено штат Національної академії внутрішніх справ. Затверджено штатний розпис кафедр Національної академії внутрішніх справ на 2015/2016 навчальний рік з 07.11.2015 (а.с.74-75).

Наказом Національної академії внутрішніх справ від 11.11.2015 №201 о/с «По особовому складу» у зв'язку з реорганізацією навчально-наукових підрозділів Національної академії внутрішніх справ вважати такими, що продовжують навчання з 07 листопада 2015 року в докторантурі та ад'юнктурі ОСОБА_1, ад'юнктом 2-го курсу (а.с.76).

31 грудня 2015 року Національною академією внутрішніх справ прийнято наказ №215 о/с «По особовому складу», яким призначено з присвоєнням спеціальних звань, з 28 грудня 2015 року до докторантури та ад'юнктури ОСОБА_1 (М-005433), яка мала спеціальне звання «підполковник міліції», ад'юнктом 2-го курсу, присвоївши їй спеціальне звання «підполковник поліції». Вислуга років в календарному обчислені станом на 28.12.2015 складає 20 років 02 місяці 16 днів (а.с.208).

Судом встановлено, що представник позивача, адвокат ОСОБА_2, звернулась до Головного управління Національної поліції в Київській області із адвокатським запитом від 25.07.2018, у якому, зокрема, просила надати інформацію про те, чи був перерваний робочий та страховий стаж ОСОБА_1 з часу вступу на службу до органів внутрішніх справ до дати виконання зазначеного адвокатського запиту (у випадку перерви повідомити період перерваного стажу та надати копії документів, на підставі яких стаж було перервано) (а.с.21-22).

Головне управління Національної поліції в Київській області у відповідь на вказаний адвокатський запит листом від 01.08.2018 №48ад/109/12 повідомило, що за даними особової справи та трудової книжки підполковника поліції ОСОБА_1 встановлено, що остання з 21.08.1995 по 06.11.2015 проходила службу в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 по 28.12.2015 у зв'язку з реорганізацією навчально-наукових підрозділів НАВС вважалася такою, що продовжує навчання в докторантурі та ад'юнктурі на посаді ад'юнкта. З 28.12.2015 по теперішній час ОСОБА_1 проходить службу в Національній поліції. Тобто трудовий стаж в період з 21.08.1995 по 01.08.2018 є безперервним (а.с.23-35).

10.08.2018 представник позивача звернувся із адвокатськими запитами до Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України (а.с.17-18) та до Міністерства соціальної політики України (а.с.52-53), у яких просив роз'яснити із посиланням на нормативно-правові акти чи зараховується ОСОБА_1 до вислуги років для призначення пенсії за вислугу років період з 07.11.2015 по 28.12.2015.

Департамент кадрового забезпечення Національної поліції України листом від 16.08.2018 №47аз/12/1/1/01-2018 у відповідь на вказаний адвокатський запит повідомив про те, що правові підстави для зарахування ОСОБА_1 періоду її навчання в НАВС з 07 листопада по 27 грудня 2015 року відсутні (а.с.19-20).

Міністерство соціальної політики України листом від 14.08.2018 №15848/0/2 у відповідь на адвокатський запит представника позивача повідомило, що обчислення вислуги років проводиться уповноваженими структурними підрозділами міністерств та відомств, у яких проходили службу особи, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (а.с.54).

Судом встановлено, що представник позивача звернувся із адвокатським запитом від 20.08.2018 до Національної академії внутрішніх справ, у якому просив повідомити чи всі категорії осіб (курсанти, слухачі, ад'юнкти та докторанти), зазначені в абз.2 п.3 розд.2 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» від 23.12.2015 прийняті на службу до Національної поліції з 28.12.2015; у випадку прийняття на службу зазначеної категорії осіб (курсанти, слухачі, ад'юнкти та докторанти) в різні періоди, повідомити причини та дати прийняття кожної категорії на службу до Національної поліції; повідомити чому ад'юнкти Національної академії внутрішніх справ, які станом на 06.11.2015 мали спеціальне звання міліції, були прийняті на службу до Національної поліції лише з 28.12.2015 (Наказ НАВС від 31.12.2015 №215 о/с) (а.с.44-45).

Національна академія внутрішніх справ листом від 27.08.2018 №46/01/5567 на вказаний адвокатський запит повідомила, що ад'юнкти Національної академії внутрішніх справ, які станом на 06.11.2015 мали спеціальне звання міліції, були прийняті на службу до Національної поліції з 28.12.2015 (з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» відповідно до пункту 3 розділу ІІ). Різні категорії були прийняті в різні періоди у зв'язку з різним нормативно-правовим регулюванням даного питання (а.с.46).

Крім того, судом встановлено, що представник позивача звернувся до Національної академії внутрішніх справ із адвокатським запитом від 04.09.2018, у якому просив надати інформацію щодо дати прийняття курсантів, слухачів та докторантів Національної академії внутрішніх справ на службу до Національної академії внутрішніх справ у зв'язку із нормативно-правовими актами, що регулюють дане питання по кожній окремій категорії осіб (курсанти, докторанти, слухачі) (а.с.48-49). Національна академія внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України листом від 07.09.2018 №46/01/5858 повідомила, зокрема, що курсантів (слухачів) на службу до Національної поліції України було прийнято саме з 07.11.2015. Докторантів на службу до Національної поліції України було прийнято саме з 28.12.2015 (а.с.50-51).

Також представник позивача звернувся до Головного управління Національної поліції в Київській області із адвокатським запитом від 03.08.2018, у якому просив надати наступну інформацію: яку вислуга років на дату виконання адвокатського запиту має ОСОБА_1 з часу вступу на службу до органів внутрішніх справ; чи були перерви у вислузі років ОСОБА_1 з часу вступу на службу до органів внутрішніх справ до дати виконання зазначеного адвокатського запиту (у випадку перерви повідомити період та надати копії документів, на підставі яких вислугу років було перервано); з якої дати, згідно ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» ОСОБА_1 має право на призначення пенсії за вислугу років (інформацію надати з урахуванням безперервної вислуги та у разі наявності перевив у вислузі - з урахуванням перерви); у випадку перерви вислуги років повідомити на підставі яких законодавчих актів її було перервано (т.1, а.с.154-185).

Головне управління Національної поліції в Київській області листом від 09.08.2018 №53аз/109/12 повідомило представнику позивача про те, що у період з 07.11.2015 по 28.12.2015 у зв'язку з реорганізацією навчально-наукових підрозділів НАВС, ОСОБА_1 вважалась такою, що продовжує навчання в докторантурі та аспірантурі на посаді ад'юнкта. З 28.12.215 по теперішній час ОСОБА_1 проходить службу в поліції.

Остаточне обчислення вислуги років ОСОБА_1 можна бути здійснити лише після надходження з Національної академії внутрішніх справ інформації стосовно зарахування (незарахування) до вислуги років періоду реорганізації навально-наукових підрозділів Національної академії внутрішніх справ, а саме з 07.11.2015 по 28.12.2015 (т.1, а.с.186).

Позивач вважає неправомірним незарахування до стажу вислуги років періоду з 07.11.2015 до 28.12.2015, у зв'язку з чим звернувся з даним позовом до суду про зобов'язання відповідача вчинити певні дії, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

2 липня 2015 року Верховна Рада України прийняла Закон України "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VІІІ, в редакції від 02.07.2015), який набрав чинності 07.11.2015.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 580-VІІІ Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону № 580-VІІІ поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону №580-VІІІ служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України (ч.3 ст.59 Закону № 580-VІІІ).

Проходження служби в поліції регулюється Законом України "Про Національну поліцію" та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону №580-VІІІ).

Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Службові відносини особи, яка вступає на службу в поліцію, розпочинаються з дня видання наказу про призначення на посаду поліцейського (стаття 56 Закону № 580-VІІІ).

Пунктом 9 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VІІІ передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Згідно пункту 10 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VІІІ працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Таким чином, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою або шляхом проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Порядок призначення на посади поліцейських визначає стаття 47 Закону № 580-VІІІ, відповідно до частини 1 якої призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

У разі проведення конкурсу для визначення кандидата для призначення на відповідну посаду призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції згідно з номенклатурою посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України, та відповідно до результатів конкурсу (ч.2 ст.47 Закону № 580-VІІІ).

Призначення на посади курсантів (слухачів) вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, здійснюють керівники таких закладів (ч.3 ст.47 Закону № 580-VІІІ).

Отже, з аналізу положень даної статті Закону № 580-VІІІ вбачається, що умови призначення на посади у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, визначено лише щодо курсантів (слухачів), і не врегульовано питання призначення на посади у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, щодо докторантів та ад'юнктів.

Як вбачається з матеріалів справи станом на день скорочення всіх штатних посад в Національній академії внутрішніх справ 06.11.2015 року позивач проходила навчання на посаді ад'юнкта Національної академії внутрішніх справ та мала спеціальне звання «підполковник міліції», навчаючись на 2 курсі докторантури та ад'юнктури.

Станом на день набрання чинності Законом № 580-VІІІ (07.11.2015 року) позивач не відмовилась від проходження служби в поліції, і навпаки виявила бажання проходити службу в поліції шляхом подання на ім'я ректора Національної академії внутрішніх справ відповідної заяви від 07.11.2015, в якій у зв'язку з реорганізацією навчально-наукових підрозділів Національної академії внутрішніх справ просила вважати її такою, що продовжує навчання в докторантурі та ад'юнктурі на посаді ад'юнкта 2-го курсу з 07 листопада 2015 року (а.с.210).

Відсутність станом на 07.11.2015 року у Законі № 580-VІІІ нормативно-правового врегулювання щодо можливості призначення на посади докторантів та ад'юнктів у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, зумовила видання Національною академією внутрішніх справ 11 листопада 2015 року наказу №201 о/с «По особовому складу», яким визначено вважати такою, що продовжує навчання з 07 листопада 2015 року в докторантурі та ад'юнктурі ОСОБА_1, ад'юнктом 2-го курсу.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 №1556-VII (далі - Закон №1556-VII, в редакції, яка була чинна на момент прийняття Національною академією внутрішніх справ МВС України наказів від 06.11.2015 №190 о/с та від 11.11.2015 №201 о/с) у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: вищий військовий навчальний заклад (вищий навчальний заклад із специфічними умовами навчання) - вищий навчальний заклад державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку курсантів (слухачів, студентів), ад'юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Міністерства внутрішніх справ України, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Згідно з п. 4 ч.2 ст. 61 Закону №1556-VII ад'юнкт - особа, зарахована до вищого військового навчального закладу (закладу вищої освіти із специфічними умовами навчання) для здобуття ступеня доктора філософії.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону №1556-VII доктор філософії - це освітній і водночас перший науковий ступінь, що здобувається на третьому рівні вищої освіти на основі ступеня магістра. Ступінь доктора філософії присуджується спеціалізованою вченою радою вищого навчального закладу або наукової установи в результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти відповідної освітньо-наукової програми та публічного захисту дисертації у спеціалізованій вченій раді.

Особа має право здобувати ступінь доктора філософії під час навчання в аспірантурі (ад'юнктурі) (абз.1 ч.6 ст.5 Закону №1556-VII).

23.12.2015 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію» №901-VIII, абзацом 2 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого визначено, що курсанти, слухачі, ад'юнкти та докторанти денної форми навчання вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, які станом на 6 листопада 2015 року мали спеціальні звання міліції, приймаються на службу до Національної поліції шляхом видання керівником відповідного вищого навчального закладу наказів про їх призначення на відповідні посади в цьому закладі з одночасним присвоєнням первинних спеціальних звань поліції (далі - Закон №901-VIII).

Абзацом 4 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №901-VIII визначено, що особам, зазначеним в абзацах другому і третьому цього пункту, присвоюються первинні спеціальні звання поліції відповідно до схеми співвідношення спеціальних звань, зазначеної у пункті 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію". При цьому первинні спеціальні звання молодшого і середнього складу поліції керівникам відповідних навчальних закладів присвоюються Міністром внутрішніх справ України, іншим особам - керівником відповідного навчального закладу, а вищі спеціальні звання поліції присвоюються Президентом України.

Закон №901-VIII набрав чинності 28.12.2015 року.

Саме у зв'язку з набранням чинності 28.12.2015 року Законом №901-VIII, 31 грудня 2015 року Національною академією внутрішніх справ прийнято наказ №215 о/с «По особовому складу», пунктом 1 якого призначено з присвоєнням спеціальних звань, з 28 грудня 2015 року до докторантури та ад'юнктури ОСОБА_1 (М-005433), яка мала спеціальне звання «підполковник міліції», ад'юнктом 2-го курсу, присвоївши їй спеціальне звання «підполковник поліції».

Отже, матеріали справи свідчать про те, що 06.11.2015 позивача було звільнено зі служби в органах внутрішніх справ, а 28.12.2015 призначено на службу в поліцію із присвоєнням спеціального звання «підполковник поліції». При цьому, у період з 07.11.2015 по 27.12.2015 позивач продовжувала навчання як ад'юнкт 2-го курсу в докторантурі та ад'юнктурі Національної академії внутрішніх справ без присвоєння їй спеціального звання, оскільки як вже було встановлено судом станом на 07.11.2015 року було відсутнє відповідне нормативно-правове обґрунтування у Законі України «Про Національну поліцію» для призначення ад'юнктів та докторантів денної форми навчання вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що відповідач безпідставно не зараховує до вислуги років період навчання позивача у Національній академії внутрішніх справ з 07.11.2015 по 27.12.2015, оскільки ОСОБА_1 продовжила навчання в Національній академії внутрішніх справ на тій самій посаді, її не було позбавлено спеціального звання міліції, вона не відмовилась від проходження служби в поліції і навпаки виявила бажання проходити службу в поліції, а отже вона продовжила навчання саме як атестована особа, а тому цей період повинен зараховуватись до вислуги років.

Позивач наголошує на тому, що у випадку зарахування періоду з 07.11.2015 до 28.12.2015 до вислуги років для призначення пенсії за вислугу років станом на 21.08.2019 ОСОБА_1 матиме вислугу років 24 календарних роки, тому з урахуванням положень ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» може бути звільнена з органів Національної поліції в період з 01.10.2018 по 30.10.2019 та відповідно мати право на пенсійне забезпечення за вислугою років. У випадку ж незарахування спірного періоду до вислуги років станом на 30.09.2019 ОСОБА_1 матиме вислугу років - 23 роки 11 місяців 17 днів та не зможе звільнитися з Національної поліції. Лише при наявності вислуги у 24 календарні роки та 6 місяців і більше позивач матиме право на звільнення з Національної поліції та призначення пенсії за вислугу років в період аж з 01.10.2019 по 30.09.2020, а саме 13.04.2020, що означає, що право на звільнення в такому випадку та призначення пенсії має тенденцію у бік збільшення періоду служби строком на 7 місяців 08 днів, що є порушенням прав та свобод позивача.

В свою чергу, відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив про те, що оскільки в період навчання з 07.11.2015 по 27.12.2015 ОСОБА_6 не перебувала на службі у поліції, то вказаний період не може бути зарахований позивачу до спеціального стажу, який дає право на вислугу років.

Крім того, відповідач наголосив на тому, що вимога позивача про зобов'язання зарахування до вислуги років періоду з 07.11.2015 по 28.12.2015 для призначення пенсії за вислугу років є передчасною, оскільки розрахунок вислуги років здійснюється лише на момент звернення особи із рапортом про звільнення, а не під час проходження нею служби в поліції.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію, визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII (далі - Закон №2262-XII).

Особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років (ч.1 ст.1 Закону №2262-XII).

Згідно із ст.12 Закону №2262-XII пенсія за вислугу років призначається: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д", "ж" статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема, з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2262-XII військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби. За твердженням відповідача період з 07.11.2015 по 27.12.2015 не буде зарахований позивачу до стажу служби в поліції, оскільки в цей період позивач перебувала на 2-му курсі докторантури та ад'юнктури Національної академії внутрішніх справ без призначення її на службу в поліцію і без присвоєння спеціального звання поліції.

Цей висновок відповідача знайшов своє підтвердження під час розгляду справи, оскільки судом встановлено, що позивача звільнено з органів внутрішніх справ 06.11.2015, а прийнято на службу в поліцію 28.12.2015.

Як вже встановлено судом, спеціальне звання «підполковник поліції» було присвоєно позивачу 28.12.2015 на підставі наказу Національної академії внутрішніх справ від 31.12.2015 №215 о/с.

Відповідач підтвердив, що прийняття вказаного наказу було зумовлено прийняттям 23.12.2015 Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію» №901-VIII.

Суд наголошує на тому, що на момент набрання чинності 07.11.2015 Законом України «Про Національну поліцію» вказаний нормативно-правовий акт не містив окремих положень щодо порядку набуття спеціальних звань в органах поліції ад'юнктами та докторантами денної форми навчання вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, які станом на 6 листопада 2015 року мали спеціальні звання міліції.

Так, така норма з'явилась лише з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію» №901-VIII, який набрав чинності 28.12.2015, тобто через один місяць та 21 день після набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Отже, у період з 07.11.2015 по 27.12.2015 правовий статус ад'юнктів та докторантів денної форми навчання вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, які станом на 6 листопада 2015 року мали спеціальні звання міліції, не був законодавчо врегульований, що створило певну правову колізію у законодавстві та у практичному застосуванні.

Так, в судовому засіданні представник відповідача зазначив, що позивач з 07.11.2015 року продовжив навчання на посаді ад'юнкта НАВС як вільнонаймана особа, і цей стаж не може бути зарахований до стажу служби в поліції, та відповідно до вислуги років.

В той же час суд зазначає, що ОСОБА_1 станом на 07.11.2015 не відмовлялась від проходження служби в поліції і навпаки виявила бажання проходити службу в поліції, подавши на ім'я ректора Національної академії внутрішніх справ відповідну заяву від 07.11.2015, в якій у зв'язку з реорганізацією навчально-наукових підрозділів Національної академії внутрішніх справ просила вважати її такою, що продовжує навчання в докторантурі та аспірантурі на посаді ад'юнкта 2-го курсу з 07 листопада 2015 року.

Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача про те, що подавши заяву саме такого змісту, позивач не виявив бажання проходити службу в поліції, адже зміст заяви позивача від 07.11.2015 на думку суду не свідчить про волевиявлення небажання проходити службу в поліції.

При цьому суд вважає за необхідне наголосити на тому, що назва посади позивача - ад'юнкт 2 курсу докторантури та ад'юнктури Національної академії внутрішніх справ як до 06.11.2015, так і після 07.11.2015 залишилась однаковою, тому заява позивача від 07.11.2015 із проханням вважати її такою, що продовжує навчання в докторантурі та ад'юнктурі на посаді ад'юнкта 2-го курсу з 07 листопада 2015 року не змінює волевиявлення щодо продовження навчання в академії, як і не змінює статусу позивача, як атестованої особи, яка проходить службу в державному органі.

Відповідно до ч.1 ст. 3 КАС України порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч.2 ст. 3 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Норми Конституції України як центрального джерела конституційного права зумовлюють систему принципів адміністративного процесуального права і як загальноправового регулятора, і як способу здійснення судової влади за допомогою адміністративного судочинства.

Кодекс адміністративного судочинства України за своєю сутністю є кодифікованим законом, де систематизовано норми адміністративного процесуального права.

Фундаментальним міжнародним договором у частині здійснення адміністративного судочинства є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, стаття 6 щодо права на справедливий суд).

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Отже, згідно зі статтями 8, 9 Конституції України у разі виникнення колізії між нормами Конституції України чи Кодексу адміністративного судочинства України з положеннями ратифікованого міжнародного договору, то застосовуються останні як норми прямої дії.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Слід зазначити, що "трискладовий тест" для визначення виправданості втручання за статтею 8 Конвенції є засобом для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією і передбачає наявність всіх елементів, що вказує на те, що будь-яке обмеження права має пройти перевірку на відповідність сукупності трьох умов: 1) втручання здійснене "згідно із законом"; 2) воно відповідає законній (легітимній) меті; 3) воно "необхідне в демократичному суспільстві".

Отже, обмеження, що не відповідає таким умовам, порушує право особи.

Так, у рішенні у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) від 2.12.2010 р., заява № 30856/03, ЄСПЛ зазначив: 42. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи кілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві".

Така концепція міститься і в інших рішеннях ЄСПЛ, наприклад у рішеннях у справах "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine) від 18.12.2008 р., заява № 39948/06, п. 47; "Вєренцов проти України" (Vyerentsov v. Ukraine) від 11.04.2013 р., заява № 20372/11, п. 51; "Сергій Волосюк проти України" (Sergey Volosyuk v. Ukraine) від 12.03.2009 р., заява №1291/03, п. 81, та інших рішеннях ЄСПЛ). Тобто її можна вважати усталеною практикою ЄСПЛ.

Одним із основних принципів, на необхідності дотримання якого наголошує Європейський суд з прав людини, є принцип верховенства права, до фундаментальних аспектів якого відноситься принцип юридичної визначеності

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу "якості закону". В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Європейський суд у справі Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638 вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов'язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

У справі "Рисовський проти України" (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (справа "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява N 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

На думку суд, не врегулювання на нормативно-правовому рівні у період з 07.11.2015 по 27.12.2015 порядку призначення на службу до поліції ад'юнктів та докторантів денної форми навчання вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, які станом на 6 листопада 2015 року мали спеціальні звання міліції, та відсутність законодавчої можливості для присвоєння вказаним особам спеціальних звань в органах поліції, зумовило безпідставне та необґрунтоване обмеження прав та інтересів цієї категорії осіб, до яких відноситься і позивач.

Подальше прийняття 23.12.2015 року Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію» №901-VIII, щодо прийняття на службу до Національної поліції ад'юнктів та докторантів денної форми навчання вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, які станом на 6 листопада 2015 року мали спеціальні звання міліції, з одночасним присвоєнням первинних спеціальних звань поліції, свідчить про усунення прогалини у законодавстві щодо згаданої категорії осіб.

При цьому суд зазначає, що не було ніякої вини позивача в тому, що держава не забезпечила належного законодавчого врегулювання для такої категорії осіб, як ад'юнкти та докторанти денної форми навчання вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, що належить до сфери управління МВС України, які станом на 6 листопада 2015 року мали спеціальні звання міліції, тому держава в такому випадку не може покладати відповідальність та мати вигоду від того, що сама не забезпечила умови для проходження служби у поліції та набуття спеціальних звань поліції особами, які виявили бажання продовжити таку службу після 07.11.2015.

Отже, суд не погоджується з позицією відповідача щодо того, що у період з 07.11.2015 по 27.12.2015 позивач перебувала як ад'юнкт 2-го курсу в докторантурі та ад'юнктурі Національної академії внутрішніх справ МВС України як цивільна вільнонаймана особа, оскільки виникнення такої ситуації було зумовлено виключно обставинами, які не залежали від волі позивача, а саме відсутністю у чинному законодавстві після 07.11.2015 відповідних норм, які дозволяли призначити позивача на службу до поліції та присвоїти позивачу спеціальне звання поліції.

Суд вважає, що в даному випадку, до уваги має бути прийнята та обставина, що вказані особи станом на 06.11.2015 перебували на службі в органах внутрішніх справ та мали спеціальні звання міліції, а тому до них, з огляду на відсутність у період з 07.11.2015 по 27.12.2015 спеціальних положень, має застосовуватись загальний підхід, який передбачений Законом України «Про Національну поліцію України», за яким такі особи, у тому числі ад'юнкти та докторанти, які виявили бажання проходити службу в поліції, можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою. У зв'язку з цим, суд вважає, що ОСОБА_1, перебуваючи у період з 07.11.2015 по 27.12.2015 як ад'юнкт 2-го курсу докторантури та ад'юнктури Національної академії внутрішніх справ МВС України не була вільнонайманою особою, а тому вказаний період має бути зарахований позивачу до вислуги років.

Щодо способу захисту порушеного права суд зазначає таке.

У позовній заяві позивач просить суд зобов'язати відповідача зарахувати підполковнику поліції ОСОБА_1 до вислуги років період з 07.11.2015 по 28.12.2015 (1 місяць 21 день) для призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до п.1 розділу ІІІ Інструкції про організацію роботи з оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та з інших соціальних питань, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.09.2018 №760, уповноважені структурні підрозділи: 1) приймають від особи, яка набула право на пенсію відповідно до Закону, заяву про призначення пенсії, документи згідно з Порядком. Не пізніше наступного робочого дня інформують письмово в довільній формі підрозділи персоналу (кадрового забезпечення) та фінансового забезпечення (бухгалтерські підрозділи) про необхідність оформлення та подання уповноваженому структурному підрозділу документів для призначення (перерахунку) пенсії; 2) здійснюють перевірку обчислення вислуги років (страхового стажу) для призначення пенсії; 3) здійснюють перевірку поданих для призначення пенсії документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта та інших документів; 4) у разі якщо до заяви про призначення пенсії не додано необхідних для цього документів, витребовують їх від відповідного підрозділу персоналу (кадрового забезпечення) та підрозділу фінансового забезпечення (бухгалтерського підрозділу). Пунктом 3 розділу І вказаної Інструкції визначено, що уповноваженими структурними підрозділами в розумінні положень даної Інструкції є визначені МВС, ЦОВВ та Національною гвардією України структурні підрозділи, на які покладено функції з підготовки та подання до органів, які призначають пенсії, необхідних для призначення пенсій документів.

Згідно з пп.1 п.3 розділу ІІІ Інструкції підрозділи персоналу (кадрового забезпечення) апарату МВС, територіальних органів з надання сервісних послуг МВС, закладів, установ та підприємств, що належать до сфери управління МВС, ЦОВВ та Національної гвардії України: обчислюють вислугу років та за потреби страховий стаж особи, яка набула право на пенсію, оформлюють розрахунок вислуги років для призначення пенсії (далі - розрахунок вислуги років) (додаток 3).

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 за №135/13402.

Отже, обчислення вислуги років особи, яка набула право на пенсію здійснюється підрозділами персоналу (кадрового забезпечення) апарату МВС, територіальних органів з надання сервісних послуг МВС, закладів, установ та підприємств, що належать до сфери управління МВС, ЦОВВ та Національної гвардії України.

При цьому, в силу вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» призначення та виплата військовослужбовцю та іншим особам, на яких поширюється дія даного Закону, пенсії здійснюється лише після його звільнення, а отже й обчислення вислуги років проводиться після подання відповідної заяви про призначення пенсії.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Оскільки на день ухвалення рішення в даній справі ОСОБА_1 перебуває на службі в Головному управлінні Національної поліції в Київській області, суд вважає, що вимога позивача про зобов'язання Головного управління Національної поліції в Київській області зарахувати підполковнику поліції ОСОБА_1 до вислуги років період з 07.11.2015 по 28.12.2015 (1 місяць 21 день) для призначення пенсії за вислугу років є передчасною, оскільки відповідна заява про призначення пенсії позивачем ще не подана, а отже у відповідача відсутній обов'язок здійснювати розрахунок вислуги років.

Тому у задоволенні позовної вимоги в заявлений позивачем спосіб слід відмовити.

В той же час матеріали справи безсумнівно свідчать про те, що період навчання позивача на посаді ад'юнкта 2 курсу докторантури та ад'юнктури Національної академії внутрішніх справ з 07.11.2015 по 27.12.2015 не буде зарахований до стажу служби в поліції та відповідно й до вислуги років, тому суд не може відмовити особі у захисті порушеного права.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об'єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

З урахуванням встановлених під час розгляду обставин справи ефективним та практичним способом захисту порушеного права позивача є визнання судом за ОСОБА_1 права на зарахування до вислуги років періоду її навчання на посаді ад'юнкта 2 курсу докторантури та ад'юнктури Національної академії внутрішніх справ з 07.11.2015 по 27.12.2015, у тому числі, але не виключно, для призначення пенсії за вислугою років, що за переконанням суду є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Обираючи такий спосіб захисту порушеного права, суд зважує на те, що при настанні обставин, що дають право позивачу на призначення пенсії за вислугою років, позивач може розраховувати на те, що період її навчання на посаді ад'юнкта 2 курсу докторантури та ад'юнктури Національної академії внутрішніх справ з 07.11.2015 по 27.12.2015 буде зарахований до стажу служби в поліції та відповідно до вислуги років.

При цьому суд не може обмежитися лише тим, що питання щодо зарахування спірного періоду постане тільки під час обрахунку стажу служби в поліції та розрахунку вислуги років, тому не виключається використання даного рішення суду в інших випадках, де виникне питання щодо зарахування спірного періоду навчання в НАВС з 07.11.2015 по 27.12.2015.

Враховуючи, що судом обрано інший спосіб захисту порушеного права, позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243, 248, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати за ОСОБА_1 право на зарахування до вислуги років періоду її навчання на посаді ад'юнкта 2 курсу докторантури та ад'юнктури Національної академії внутрішніх справ з 07.11.2015 по 27.12.2015, у тому числі, але не виключно, для призначення пенсії за вислугу років.

3. В частині позовних вимог про зобов'язання Національної поліції України зарахувати підполковнику поліції ОСОБА_1 до вислуги років період з 07.11.2015 по 28.12.2015 для призначення пенсії за вислугу років - відмовити у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений - 28.01.2019 р.

Суддя Кушнова А.О.