Справа № 2240/2914/18
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2240/2914/18

Головуючий у 1-й інстанції: Майстер П.М.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

23 січня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Граб Л.С. Гонтарука В. М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Грень Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року (повний текст якого складено 13 листопада 2018 року у м. Хмельницькому) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

у серпні 2018 року позивач - ФОП ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 08.06.2018 року №, податкове повідомлення-рішення від 08.06.2018 року № , рішення від 06.08.2018 року № , вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2018 року № Ф-.

Позовні вимови мотивовані тим, що оскаржувані податкові повідомлення рішення, рішення та вимога є протиправними, оскільки ґрунтуються на безпідставних висновках податкового органу про те, що ФОП ОСОБА_4 не надано для перевірки документів, підтверджуючих факти самого підключення споживачів до мережі Інтернет (договір на підключення, заявка від споживача, акт виконаних робіт, документи, які б підтверджували оплату надання послуг з підключення, тощо). Крім того, відповідачем зроблено необґрунтований висновок, що позивач відносив до витрат суми по придбанню точок доступу та абонентських терміналів, які фактично встановлював (використовував), але доходу від встановлення позивач не отримував.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 08.06.2018 № та №, а також рішення від 06.08.2018 № і вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2018 №Ф-.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Так, апелянт вказує на те, що за результатами проведеної документальної планової виїзної перевірки діяльності встановлено завищення позивачем вартості документально підтверджених витрат всього на суму 211773,82 грн., в т.ч. в 2015 році - 49173,82 грн., в 2016 році - 97495,30 грн., в 2017 році - 65104,70 грн., а відтак оскаржувані податкові повідомлення-рішення, а також рішення і вимога про сплату боргу (недоїмки), винесені Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області на підставі, у межах повноважень контролюючого органу та у спосіб, що передбачений чинним податковим законодавством України, із врахуванням всіх обставин, що мали значення для їх прийняття, а тому підстави для визнання їх протиправними та скасування відсутні.

26 грудня 2018 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому останній вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги та просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Код основного виду економічної діяльності - 61.20 - діяльність у сфері безпроводового електрозв'язку.

Відповідно до наказу ГУ ДФС у Хмельницькій області від 25.04.2018 № 1366 проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_4 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи, правильності нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, правильності нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 26.01.2012 по 31.12.2017, за результатами якої складено акт від 29.05.2018 № 1016/22-01-13-07/НОМЕР_3.

Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог п. 44.1 ст. 44 п.177.2, п.п. 177.4.1., п. 177.4 ст. 177 ПК України, а саме занижено суму податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування в розмірі 36644,18 грн., в тому числі в 2015 році - 7376,08 грн., з 2016 року - 17549,26 грн., в 2017 році - 11718,84 грн.; п. 16-1 підрозділу 10 "Інші перехідні положення", п. 44.1 ст. 44 п.177.2, п.п.177.4.1., п.177.4 ст.177 ПК України, а саме занижено суму податкових зобов'язань з військового збору на 3176,61 грн., в тому числі за 2015 рік на 737,61 грн., за 2016 рік на 1462,43 грн., за 2017 рік на 976,57 грн.; п. 4 ч. 1 ст. 4, п. 1 ч. 2 ст. 6 та п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 5, ч. 11 ст. 8, абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону України від 8 липня 2010 р. №2464-VІ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", із змінами та доповненнями, а саме занижено суму єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу, що підлягає сплаті до бюджету, в розмірі 50466,37 грн., в тому числі, за 2015 рік - 16960,65 грн., за 2016 рік - 20979,19 грн., за 2017 рік - 12526,53 грн.

На підставі акту від 29.05.2018 року №1016/22-01-13-07/НОМЕР_3 Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області винесено:

- вимога про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 08.06.2018 № , якою збільшено суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 50466,37 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 08.06.2018 № , яким застосовано штрафні санкції з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 10536,69 грн.;

- податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 08.06.2018 № , яким збільшено суму податку на доходи фізичних осіб в розмірі 45805,23 грн. (основний платіж-36644,18 грн., штрафні санкції-9161,05 грн.);

- податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 08.06.2018 № , яким збільшено суму військового збору в розмірі 3970,76 грн. (основний платіж - 3176,61 грн., штрафні санкції - 794,15 грн.).

Вищевказані рішення були оскаржені ФОП ОСОБА_4 до ДФС України. За результатами розгляду скарг, рішенням ДФС України від 18.07.2018 № 10417/х/99-99-11-02-02-25, вимога про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 08.06.2018р. № , якою збільшено суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 50466,37 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 08.06.2018 № , яким застосовано штрафні санкції з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 10536,69 грн. - скасовані, зобов'язано Головне управління ДФС у Хмельницькій області винести на направити нові вимогу та рішення.

06.08.2018 Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області прийняті нові вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2018 № Ф-, відповідно до якої позивачу необхідно сплатити недоїмку в сумі 50466,37 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 06.08.2018 № , яким до ФОП ОСОБА_4 застосовано штрафні санкції з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 10536,69 грн.

10.08.2018 за результатами розгляду скарги позивача Державною фіскальною службою України прийнято рішення від 10.08.2018 № 11960/х/99-99-11-02-01-14, яким податкове повідомлення-рішення від 08.06.2018 року № та податкове повідомлення-рішення від 08.06.2018 року № залишені без змін, а скарга - без задоволення.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірності прийняття оскаржуваних податкових-повідомлень рішень від 08.06.2018 № та №, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2018 року №Ф-, рішення про застосування штрафних санкцій від 06.08.2018 року № , а відтак наявні підстави для їх скасування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою підприємцем від провадження господарської діяльності, встановлений ст. 177 ПК України.

Положеннями п. 177.2 ст. 177 ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

За приписами пп. 177.4.1 п. 177.4 ст. 177 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат.

Згідно з пп.177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не включаються до складу витрат підприємця:

витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;

витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

документально не підтверджені витрати.

Оцінюючи доводи апелянта щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства в частині завищення вартості витрат на загальну суму 211773,82 грн., суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Так, в акті перевірки контролюючим органом зазначено, що згідно наданих позивачем для перевірки документів, які підтверджують витрати, пов'язані з господарською діяльністю, а саме книги обліку доходів і витрат, договорів, видаткових накладних, виписок банку встановлено, що платником у додатках Ф4 (2015 рік), Ф2 (2016 рік та 2017 рік) до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2015-2017 роки у рядку 1 графи 5 "вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції" відображено, зокрема, вартість витратних матеріалів для підключення споживачів до мережі Інтернет.

Так, відповідачем зроблено висновок, що ФОП ОСОБА_4 не надано для перевірки документів, підтверджуючих факти самого підключення споживачів до мережі Інтернет (договір на підключення, заявка від споживача, акт виконаних робіт, документи, які б підтверджували оплату надання послуг з підключення, тощо). Крім того, позивач відносив до витрат суми по придбанню точок доступу та абонентських терміналів, які фактично встановлював (використовував), але доходу від встановлення позивач не отримував.

Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:

1) правочини між юридичними особами;

2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що для вчинення правочину щодо підключення споживачів до мережі Інтернет не встановлена обов'язкова письмова форма, а відтак позивач не міг надати відповідачу під час перевірки копії письмових договорів на підключення, про що зазначено в акті перевірки.

Крім того, надання послуг позивачем клієнтам здійснюється на підставі укладання публічного договору, зміст якого викладений на веб-сайті провайдера ФОП ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1).

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг).

За змістом ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до з ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Положеннями п.п. 1.2, 1.3 Договору про надання телекомунікаційних послуг (публічного договору, який розміщений на сайті провайдера) визначено, що в разі прийняття викладених в Оферті умов і оплати послуг, фізична або юридична особа, яка провадить акцепт цієї Оферти, стає Користувачем (акцепт Оферти рівнозначний укладенню Договору на умовах, викладених в Оферті) онлайн-сервісу електронного документообігу (надалі - Абонент). Акцептувавши цю Оферту, не залежно від вартості підключення та технології підключення, Провайдер передає, а Абонент приймає у свою власність обладнання яке надав провайдер для підключення до мережі Інтернет.

Таким чином, оплата клієнтами (абонентами) наданих ФОП ОСОБА_4 послуг є підтвердженням укладення договору та надання провайдером таким абонентам відповідних послуг.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2. Договору про надання телекомунікаційних послуг (публічного договору, який розміщений на сайті провайдера), провайдер відповідно до умов Договору зобов'язується надавати Абоненту постійний доступ до мережі Інтернет та інші послуги згідно переліку та в обсягах замовлених Абонентом (далі - Послуги), а Абонент зобов'язується своєчасно оплачувати отримані Послуги відповідно до умов цього Договору. Для доступу до Послуг та подальшого використання цих послуг, Провайдер передає у власність Абоненту відповідне обладнання, що використалось для підключення Абонента до мережі Інтернет.

Таким чином, факт передачі обладнання від Провайдера являється основою для списання обладнання із балансу позивача, а відтак позивач правомірно здійснював списання встановленого абонентам обладнання та включав до витрат їх вартість, оскільки після підключення такі товари передавались у власність абонента, що було підставою для їх списання із балансу позивача.

На підтвердження надання ФОП ОСОБА_4 послуг позивач надав до матеріалів справи копії актів списання групи основних засобів, а саме: акти списання групи основних засобів від 03.06.2015 року, 10.08.2015 року, 20.09.2015 року, 11.10.2015 року, 21.03.2016 року, 04.04.2016 року, 14.04.2016 року, 05.12.2016 року, 01.11.2015 року, 23.02.2016 року, 23.04.2016 року, 14.08.2016 року, 17.09.2016 року, 04.11.2016 року, 11.03.2017 року, 21.02.2017 року, 24.04.2017 року, 24.01.2017 року, 22.05.2017 року, 24.08.2017 року, 16.10.2017 року, 25.11.2017 року, 26.02.2017 року, 24.11.2017 року, 02.02.2017 року, 29.04.2017 року, які підтверджують встановлення мережевого обладнання при наданні послуг підключення та доступу до мережі Інтернет.

Водночас, при наданні в судовому засіданні пояснень представником відповідача доводи апеляційної скарги фактично зводились до того, що точки доступу та абонентські термінали, які викостовувались позивачем відносяться до основних засобів, а відтак не можуть включатися до складу витрат відповідно до вимог пп.177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України.

З даного приводу колегія суддів приймає до уваги пояснення представника позивача, надані в судовому засіданні про те, що відповідно до п. 14.1.138 п. 14.1 ст. 14 ПК України основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 6000 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 6000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік), в той час як вартість точок доступу та абонентських терміналів не перевищує 6000 грн., а відтак вони не можуть визнаватися основними засобами.

Крім того, помилкове зазначення у вказаних актах про списання саме групи основних засобів, про що зауважив представник відповідача, не підтверджує ту обставину, що позивач протиправно включив вартість точок доступу та абонентських терміналів до складу витрат, які безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю позивача, оскільки зазначені товари утворюють основу для надання послуг з доступу абонентів до мережі Інтернет, що відповідає вимогам пп. 177.4.1 п. 177.4 ст. 177 ПК України.

Суд апеляційної інстанції також вважає необґрунтованою позицію апелянта щодо відсутності доказів отримання ФОП ОСОБА_4 доходу від використання точок доступу та абонентських терміналів безпідставним, оскільки відповідно до п. 177.10 ст. 177 ПК України, фізичні особи-підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Порядок ведення Книги обліку доходів і витрат протягом періоду, що перевірявся, регулюється положеннями Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481 (далі - Порядок № 481).

За змістом п. 1 Порядку № 481 фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.

Відповідно до п.п. 5, 6, 9 п. 6 Порядку № 481 самозайняті особи заносять до Книги відомості в такому порядку:

у графі 5 зазначаються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, що безпосередньо пов'язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг;

у графі 6 відображається сума витрат, які документально підтверджені та безпосередньо пов'язані з отриманням доходу за підсумками дня;

у графі 9 зазначається сума чистого оподатковуваного доходу, яка розраховується як різниця між сумою доходу за звітний період (графа 4) та сумою понесених витрат від провадження господарської або незалежної професіональної діяльності (графи 6, 7, 8).

Тобто, для включення вартості точок доступу та абонентських терміналів до переліку витрат має значення факт оплати товарів.

Разом з тим, в матеріалах справи місяться копії видаткових накладних, а саме: видаткові накладні № 37 від 22.11.2017, №5 від 17.02.2017, №11 від 09.09.2016, №7 від 03.03.2017, №17 від 17.05.2017, №5 від 31.03.2016, №1 від 29.01.2016, №15 від 03.08.2015, №6 від 28.05.2015, №20 від 29.10.2015, №19 від 07.10.2015, №16 від 31.08.2015, №15 від 31.10.2016, №4 від 20.01.2017, №6 від 22.01.2017, №7 від 18.04.2016, №9 від 04.08.2016, №6 від 07.04.2016, №4 від 18.03.2016, №4426 від 10.10.2017, №22 від 19.08.2017, №36 від 21.11.2017, №16 від 24.04.2017, № 15 від 21.04.2017, №245 від 23.01.2017, №18 від 30.11.2016, №12 від 09.09.2016 і вказані видаткові накладні підтверджують витрати, які безпосередньо пов'язані з отриманням доходу за підсумками дня.

Також, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що точки доступу та абонентські термінали не є допоміжним обладнанням, а є основою для надання послуг підключення та доступу до мережі Інтернет, без їх використання неможливо здійснювати господарську діяльність позивача, що, в свою чергу, підтверджується наданими копіями дозволів Українського державного центру радіочастот, який проводить перевірки на відповідність використовуваних позивачем засобів широкосмугового радіодоступу встановленим вимогам та нормам.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при віднесенні позивачем вартості витратних матеріалів, а саме точок доступу та абонентських терміналів до переліку витрат пов'язаних з господарською діяльністю на суму 211773,82 грн. останнім не було порушено вимоги ст. 177 ПК України, у зв'язку із чим доводи апелянта в частині завищення позивачем витрат і, відповідно, заниження суми чистого оподаткованого доходу є необґрунтованими.

Доводи ж апелянта стосовно того, що витрати, які були понесені платником податків за результатами здійснення господарських операцій у 2015 - 2017 роках не оформлені згідно з вимогами чинного законодавства колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на невірному застосуванню норм матеріального права та не враховують специфіки послуг, які надає позивач в своїй господарській діяльності.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не підтвердження правомірності позиції податкового органу щодо заниження позивачем чистого доходу, що стало підставою для винесення податкових повідомлень-рішень від 08.06.2018 № та №, які обґрунтовано скасовані судом першої інстанції.

Враховуючи, що підставою для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2018 № Ф- на загальну суму 50466,37 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 06.08.2018 № , яким до ФОП ОСОБА_4 застосовано штрафні санкції з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 10536,69 грн. слугував висновок податкового органу про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2015 - 2017 роки, який не підтверджено відповідачем в ході судового розгляду справи, то судом першої інстанції правомірно скасовано таку вимогу та рішення контролюючого органу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 28 січня 2019 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Граб Л.С. Гонтарук В. М.