Справа № 826/4436/18
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4436/18 Головуючий у І інстанції - Амельохін В.В.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, в якому просила зобов'язати Відповідача призначити їй пенсію відповідно до абз. 3 п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з моменту звернення за призначенням, а саме з 07 грудня 2017 року.

Позовні вимоги мотивовані протиправними діями Відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії на підставі абз. 3 п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, Позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції, та посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Позивач зазначає, що суд першої інстанції помилково пославшись на невірний пункт Порядку, неправильно його розтлумачив, не розділив поняття дитина-інвалід та інвалід з дитинства, тому не правильно визначив статус сина Позивача, що призвело до неправильного висновку про необхідність додаткового документального підтвердження статусу інваліда сина Позивача саме до шестирічного віку.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу не подавався.

20 грудня 2018 року через канцелярію Шостого апеляційного адміністративного суду Позивачем подано клопотання про заміну у справі № 826/4436/18 Відповідача Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві його правонаступником Головним управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Вказане клопотання мотивоване тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня № 203 «Про утворення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві» постановлено утворити Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, реорганізувавши шляхом злиття Правобережне, Лівобережне, Центральне об'єднанні управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві. 27 квітня 2018 року відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві припинено та 27 квітня 2018 року створено Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (; за адресою: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, б. 16).

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання та замінити Відповідача Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві на правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у відповідності з ст. 52 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Як зазначає Позивач, її син ОСОБА_4 був визнаний дитиною - інвалідом у дванадцять років.

07 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернулась з заявою до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

08 вересня 2018 року Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві рішенням Позивачу відмовлено в призначенні пенсії, у зв'язку з тим, що згідно до наданих документів, не вбачається, що інвалідність у її дитини - гр. ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 настала до шестирічного віку.

Вважаючи протиправними дії Відповідача та у зв'язку із цим про зобов'язання вчинити дії, Позивач звернувся з даним адміністартивним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, а судом таких не встановлено, що ОСОБА_4 мав медичні показання для визнання його дитиною - інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Статтею 1 цього Закону передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого зазначеним Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

За приписами частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Відповідно до абзацу 4 пункту 3 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV жінки, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Згідно з пунктом 25 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року № 22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846; у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), у разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Виходячи з наведених правових норм в їх сукупності, мати дитини з інвалідністю (дитини-інваліда) має право на призначення дострокової пенсії за віком у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною з інвалідністю (дитиною-інвалідом) до досягнення шестирічного віку.

Якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю (дитиною-інвалідом) після досягнення нею шестирічного віку, або особою з інвалідністю з дитинства (інвалідом з дитинства) після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Отже, визначальним є факт встановлення інвалідності дитині у відповідному віці до досягнення 6 років та факт виховання її дитини з інвалідністю (дитини-інваліда) матір'ю до цього віку.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 27 травня 2014 року у справі № 21-133а14 та від 02 грудня 2014 року у справі № 21-534а14.

Судом першої інстанції встановлено, що син Позивача ОСОБА_4 був визнаний дитиною з інвалідністю (дитиною-інвалідом) у дванадцятирічному віці.

У той же час, матеріали справи не містять доказів, а судом таких не встановлено, що ОСОБА_4 мав медичні показання для визнання його дитиною з інвалідністю (дитиною - інвалідом) до досягнення шестирічного віку.

Згідно з п. 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України 'Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров'я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги.

У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, шо вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність в даному випадку умов, які б надавали Позивачу право на призначення дострокової пенсії за віком. За встановлених обставин відмова Відповідача в призначенні Позивачу такої пенсії є правомірною.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 22.01.2019 року.