Справа № 820/4398/18
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2019-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 р.Справа № 820/4398/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.08.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, повний текст складено 23.08.18 року по справі № 820/4398/18

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - ФОП ОСОБА_1), звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області (далі по тексту - відповідач), в якому просиал суд: частково скасувати податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. № 006271315 за основним платежем у сумі 95 543,23 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 23 885,81 грн.; податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. № 006281315 за основним платежем у сумі 8 308,71 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 2 077,19 грн.; повністю скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30 травня 2018 р. № Ф-000087315 в загальному розмірі 137 937,86 грн.; повністю скасувати рішення від 30 травня 2018 р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 27 778,02 грн.; повністю скасувати податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. № у сумі штрафу 10 582,08 грн., податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. № у сумі 20931,25 грн. Головного управління ДФС у Харківській області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.08.2018 року адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено в повному обсязі.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.08.2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ФОП ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, стверджує, що перелік витрат, що пов'язані із веденням платником податків господарської діяльності не містить сплачених податків, зборів (крім суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування) фізичною особою-підприємцем та оскільки орендна плата є обов'язковим платежем, який справляється у формі загальнодержавного податку та сплачується фізичною особою - підприємцем - орендарем за користування земельною ділянкою державної комунальної власності, ця сума не включається до валових витрат підприємницької діяльності. Так, посилаючись на викладені доводи, вказує на те, що приймаючи податкові повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. №006271315, № 006281315, №, № , вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 30 травня 2018 р. № Ф-000087315, рішення від 30 травня 2018 р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, Головне управління ДФС у Харківській області діяло на підставі та в межах повноважень, визначених Законом. Таким чином, вважає правомірними дії податкового органу у спірних правовідносинах, а оскаржувані рішення такими, що скасуванню не підлягають.

Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що частково не згоден із висновками документальної перевірки, а тому рішення податкового органу підлягають частковому скасуванню. Стверджує, що підприємства мають право включати орендну плату за землю та земельний податок у свої витрати. Вважає, що не порушував п.п.177.4.4. п.177.4 ст.177, п.198.5г ст.198, п.п.2 п.54.3. ст.54, п.58.1, ст.120-1, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, коли декларував свої витрати на будівельні матеріали в сумі 105 820, 74 грн. та податковий кредит з ПДВ в сумі 21 164,16 грн. Просив залишити без змін рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.08.2018 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, 07 травня 2018 року відповідачем - ГУ ДФС у Харківській області, була проведена документальна планова виїзна перевірка самозайнятої особи ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудових відносин із працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період із 01.01.2015 р. до 31.12.2017 р, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період із 01.01.2015 р. по 31.12.2017р.

За наслідками проведеної перевірки складено акт від 07 травня 2018 року № 1790/20-40 43-15-07/НОМЕР_2, за висновками якого встановлено з боку позивача, а саме: порушення вимог п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, унаслідок чого було занижено податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 99 260,57 грн., зокрема: за 2015 рік на суму 24 158,64 грн., за 2016 рік - на суму 25 079,78 грн., за 2017 рік - на суму 50 022,15 грн.; порушення ст. ст. 7, 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», унаслідок чого було донараховано єдиний внесок на загальну суму 137 937,86 грн. зокрема: за 2015 рік на суму 54 594,63 грн., за 2016 рік на суму 30 653,04 грн., за 2017 р - 52 690,19 грн.; порушення ст. 168 Податкового кодексу України, унаслідок чого занижено податок із військового збору на загальну суму 8 618,49 грн., зокрема: за 2015 рік на суму 2 360,00 грн., за 2016 рік на суму 2 089,98 грн., за 2017 рік - у сумі 4 168,51 грн., у формі та способі визначеному ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2-1- №2755-VI; порушення п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, у наслідок чого занижено податкові зобов'язання з ПДВ на загальну суму 16 745,00 грн.; відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 Податкового Кодексу, податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, що зазначена у податковому повідомленні-рішенні, складеному за результатами перевірки контролюючого органу.

За наслідками розгляду вказаного акту перевірки податковим органом було прийнято оскаржувані в даній справі індивідуальні акти, а саме:

- податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. №, відповідно до якого позивачу за порушення п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу нараховано суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 124075,72 грн., зокрема: за основним платежем - 99 260,57 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 24 815,15 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. № , відповідно до якого позивачу нараховано суму грошового зобов'язання з військового збору на загальну суму 10 773,12 грн., зокрема: за основним платежем - 8 618,49 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 2154,63 грн.;

- вимога про сплату боргу (недоїмки) від 30 травня 2018 р. № Ф-, відповідно до якої позивачу нараховано недоїмку з єдиного соціального внеску в загальному розмірі 137 937,86 грн.;

- рішення від 30 травня 2018 р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, згідно з якого позивачу нараховано штрафні санкції в розмірі 27 778,02 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. №, відповідно до якого позивачу нараховано суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 20 931,25 грн., зокрема: за основним платежем - 16 745,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 4 186,25 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. №, відповідно до якого позивачу нараховано штраф від суми донарахованого податкового зобов'язання з ПДВ у сумі 21 164,16 грн. в розмірі 50% в сумі 10 582,08 грн.

Частково не погодившись із висновками контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства, ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має законні підстави відносити до витрат 2015-2016 року, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, витрати на оплату орендної плати за користування зазначеними ділянками. Позивач не порушувала п.п. 177.4.4. п. 177.4 ст. 177, п. 198.5г ст. 198, п.п.2 п. 54.3. ст. 54, п. 58.1ст. 58, ст. 120-1, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, коли декларувала свої витрати на будівельні матеріали в сумі 105 820,74 грн. та податковий кредит з ПДВ у сумі 21 164,16 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з підпункту 21.1.1 пункту 21.1 статті 21 Податкового кодексу України посадові та службові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Стаття 177 Податкового кодексу України регламентує оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Доходи фізичних осіб - підприємців, отримані впродовж календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковується за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 Податкового кодексу України (п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України), а об'єктом оподаткування є чистий оподаткований дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка в грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п. 177.2 ст.177 Податкового кодексу України).

Згідно пункту 177.4 ст.177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, відносить такі: витрати, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг) і допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат-п.п. 177.4.1 п. 177.1 ст.177 Податкового кодексу України; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, зокрема, на оплату оренди - п.п. 177.4.4. ст.177 Податкового кодексу України.

Колегія суддів вказує на те, що цей перелік витрат не є вичерпним. При цьому, у 2015-2016 році законодавством не було встановлено обмежень щодо різновиду оренди, сплата якої відноситься до інших витрат (наприклад, оренда землі) та заборони віднесення на витрати земельного податку.

Єдиною винятковою нормою, яка прямо забороняла включати до витрат, є норма щодо суми податку на додану вартість (п. 177.3. ст.177 Податкового кодексу України).

Згідно підпункту 14.1.147 п. 14.1. ст.14 Податкового кодексу України, плата за землю - це обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної й комунальної власності.

Відповідно до статті 93 Земельного кодексу від 25.10.2001р. №2768-ІІІ зі змінами й доповненнями та статті 1 Закону «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння й користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Підпунктом 14.1.136. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної й комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п. 288.1. ст. 288 Податкового кодексу України), платником орендної плати є орендар земельної ділянки (п. 288.2. ст. 288 Податкового кодексу України), об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду (п. 288.3. ст. 288 Податкового кодексу України), а розмір та умови внесення орендної плати встановлюються в договорі оренди між орендодавцем (власником) й орендарем (п. 288.4. ст.288 Податкового кодексу України).

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ФОП ОСОБА_1 веде господарську діяльність із надання в оренду й експлуатацію власного або орендованого нерухомого майна (вид економічної діяльності - 68.20). За надання в оренду майна підприємець за договором оренди нежитлового приміщення №4-а від 20.06.13, з додатками до нього, укладеного з орендарем ТОВ «Автопромпідшипник» одержує орендну плату, у якій оренда плата за землю та земельний податок складає її основу.

Також, судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 з Харківською міською радою було укладено договір оренди землі від 05.12.2011 року про строкове платне користування земельною ділянкою, не сільськогосподарського призначення землі помисливості, яка перебуває за адресою м. Харків, пров. Сімферопольський, 6, загальною площею 0,3731 га, зокрема під забудовою 0,1854 га, інших угідь 0,1877 га (кадастровий номер 02:016:0023). Земельна ділянка передається в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «4-2» (цех) та літ «Х-1».

В ході апеляційного розгляду справи підтверджено, що позивач здійснювала сплату земельного податку за нормами чинного законодавства України на підставі щорічної податкової декларації на поточний рік, з розбивкою річної суми рівними, частками за місяцями (п. 286.2. ст.286 Податкового кодексу України).

Враховуючи зазначене, колегія суддів вказує на те, що позивач надані їй земельні ділянки використовувала для провадження підприємницької діяльності, що також встановлено пунктом 1.7 акту документальної перевірки № 1790/20-40-13-15-07/НОМЕР_2 від 07.05.2018 року.

За користування вказаними земельними ділянками позивач сплачувала обов'язковий платіж орендну плату, розмір якої встановлюється цивільно-правовим договором між орендодавцем та орендарем.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має законні підстави відносити до витрат 2015-2016 року, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, витрати на оплату орендної плати за користування зазначеними ділянками.

При цьому, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що основною умовою для віднесення фізичною особою - підприємцем, який перебуває на загальній системі оподаткування, сум сплаченої орендної плати за землі державної та комунальної власності до витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходу, є використання таких земель саме для здійснення власної господарської діяльності.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, орендна плата за землю та земельний податок сплачувався позивачем упродовж усього строку перебування на загальній системі оподаткування з 2011 року.

Колегія суддів зауважує, що зміна редакції ст. 177 Податкового кодексу України з 01.01.2015 року, зокрема п.177.4. Податкового кодексу України не призвела до зміни для підприємців принципу визначення прибутку, який визначено, як різницю між доходом та витратами, прямо пов'язаними з одержанням цього доходу.

Пункт 9 Наказу Міністерства фінансів України від 28.07.2000р. №181 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 14 «Оренда» регламентує, що належна за користування об'єктом операційної оренди плата визнається витратами згідно з Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» на прямолінійній основі впродовж строку оренди або з урахуванням способу одержання економічних вигод, пов'язаних із використанням об'єкта операційної оренди.

Згідно п. 14 Наказу Міністерства фінансів України від 31.12.1999 р. №318 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку» до складу інших прямих витрат включаються всі інші виробничі витрати, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат, зокрема плата за оренду земельних і майнових паїв.

Тобто, згідно із Положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку 14 «Оренда» та 16 «Витрати», підприємства мають включати орендну плату за землю та земельний податок у свої витрати.

Колегія суддів звертає увагу на неоднакове застосування норм податкового законодавства України щодо віднесення земельного податку та орендної плати до витрат для підприємств та підприємців порушує принцип єдиного підходу до встановлення податків та зборів, закріплений у п.п.4.1.11 п. 4.1.ст.4 Податкового кодексу України.

Так, колегія суддів вказує на те, що слід керуватися нормами п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України, які передбачають, що в разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного й того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, унаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь, як платника податків так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися під час розгляду справи, як джерело права, а саме рішення Європейського суду з прав людини в справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №023759/03 та №П37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами, як джерела права. Цими рішеннями було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади України віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач у 2015 році правомірно включив до складу витрат суму орендної плати за землю в сумі 171 408,31 грн.; у 2016 році до складу витрат правомірно включив орендну плату за землю в сумі 197 842,27 грн., а тому відсутні порушення позивачем вимог п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України в редакції, яка діяла 2015р.-2016р.

З приводу тверджень апелянта про порушення позивачем п. 177.4. ст. 177 Податкового кодексу України №2755-VI від 02.12.2010р. зі змінами та доповненнями включено витрати на будівельні матеріали в сумі 105 820,74 грн., які безпосередньо не пов'язані з отриманням доходу у 2017 році., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з підпункту 14.1.35 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У відповідності до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка в грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п.п 177.4.4. п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать: інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності.

Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання здійснюються на підставі господарських договорів та є господарсько-договірними зобов'язаннями, основані на вільному волевиявленні, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству (ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України позивач має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю, і його ніхто не може протиправно позбавити від цього права.

Стаття 322 Цивільного кодексу України зобов'язує позивача, як власника майна утримувати його.

В ході апеляційного розгляду справи підтверджено, що самозайнятою особою ОСОБА_1 до складу витрат у 2017 році віднесено витрати на закупку будівельних матеріалів у сумі 105 820,74 грн. (без ПДВ), а саме: блоки віконні - 40 250,00 грн., радіатори (52 шт.) - 11 310,00 грн., вироби з тентового матеріалу (3 шт.) - 24 425,00 грн., труба профільна - 29 835,74 грн., які підприємцем були використані для ремонту нежитлового приміщення, яке перебуває в АДРЕСА_1.

Як встановлено судом першої інстанції, ФОП ОСОБА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2004 р, є власником нежитлового приміщення, що перебуває в АДРЕСА_1, здійснює власну господарську діяльність із надання цього майна в оренду ТОВ «Автопромпідшипшик» та ТОВ «Істок».

Так, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що вказане приміщення позивач надає в оренду за договорами №4А від 20.06.2013 р. та від 01.01.2017 р. укладеними між позивачем із ТОВ «Автопромпідшипник» (орендар) та №4-B від 01.01.2017р., №5-Б від 01.10.2017р., укладеними між позивачем із ТОВ «Істок» (орендар). (т.1 а.с.93-100).

В підпункті 4.1. пункту 4 названих договорів зокрема зазначено, що «Орендар» зобов'язується підтримувати майно в справному стані, запобігати його знищенню та пошкодженню, проводити поточний та капітальний ремонт орендованого майна протягом терміну оренди.

Підприємець за надання в оренду приміщення одержує орендні платежі в гривнях, вказані доходи оподатковує, що зазначено в п. 2.1.2 акту перевірки.

Апелянт стверджує, що позивачу заборонено включати витрати на будівельні матеріали в сумі 105 820,74 грн., які безпосередньо не пов'язані з отриманням доходу у 2017 році та не є господарською діяльністю, у зв'язку з чим відповідач нарахував позивачу і податок на додану вартість, за порушення п. 198.5г ст. 198 Податкового кодексу України (див. стор. акту перевірки 16-18, 31-38) у сумі 16 745,00 грн., а також штраф від суми донарахованого податкового зобов'язання з ПДВ у сумі 21 164,16 грн. в розмірі 50% в сумі 10 582,08 грн.

Проте, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що в Податковому кодексі не існує норми, яка забороняє підприємцю відносити понесені ним витрати під час здійснення ним господарської діяльності до витрат безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, навіть якщо така господарська діяльність підприємця фактично була збитковою.

Зазначене узгоджується з практикою ВАС України, зокрема у рішенні по справі № 815/184/15 від 24.11.2015 року.

Таким чином колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції про те, що позивач не порушував п.п. 177.4.4. п. 177.4 ст. 177, п. 198.5г ст. 198, п.п.2 п. 54.3. ст. 54, п. 58.1ст. 58, ст. 120-1, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, коли декларував свої витрати на будівельні матеріали в сумі 105 820,74 грн. та податковий кредит з ПДВ у сумі 21 164,16 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 30 травня 2018 р. № 006271315 за основним платежем у сумі 95 543,23 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 23 885,81 грн.; № 006281315 за основним платежем у сумі 8 308,71 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 2 077,19 грн.; № у сумі штрафу 10 582,08 грн., № у сумі 20931,25 грн.; вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30 травня 2018 р. № Ф-000087315 в загальному розмірі 137 937,86 грн.; рішення від 30 травня 2018 р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 27 778,02 грн., діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, без дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, отже, наявні підстави для скасування вищезазначених рішень податкового органу.

Таким чином, колегія суддів вказує на обґрунтованість позовних вимог ФОП ОСОБА_1 та погоджується з висновками суду першої інстанції про їх задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.08.2018 року по справі № 820/4398/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) О.А. Спаскін З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 25.01.2019 року