Справа № 752/21849/14-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 січня 2019 року

Київ

справа №752/21849/14-а

адміністративне провадження №К/9901/1634/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Білоуса О.В.,

суддів - Бевзенка В.М., Стрелець Т.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 15 травня 2015 року (головуючий суддя - Плахотнюк К.Г.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2015 року (головуючий суддя - Бистрик Г.М., судді - Желтобрюх І.Л., Мамчур Я.С) у справі за позовом ОСОБА_1 до Начальника відділу державної автомобільної інспекції з обслуговування Голосіївського району ГУ УМВС України в місті Києві Гуляка Д.В., інспектора відділу державної автомобільної інспекції з обслуговування Голосіївського району ГУ УМВС України в місті Києві Прядка С.М. про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Начальника відділу державної автомобільної інспекції з обслуговування Голосіївського району ГУ УМВС України в місті Києві Гуляка Д.В., інспектора відділу державної автомобільної інспекції з обслуговування Голосіївського району ГУ УМВС України в місті Києві Прядка С.М. (далі - інспектор Прядко С.М.) про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, в якому просив:

- скасувати постанову від 18 листопада 2014 року серії ПС1 № 746094 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. за частиною другою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП);

- закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18 листопада 2014 року у місті Києві по кільцевій дорозі, керуючи автомобілем «NISSAN ALMERA», номерний знак «НОМЕР_1», був зупинений інспектором Прядком С.М., яким винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення підпункту 8.7.3 (е) Правил дорожнього руху України. У вказаній постанові зазначено, що позивач здійснив проїзд регульованого пішохідного переходу на заборонений (червоний) сигнал світлофора. Позивач вважає вказану постанову безпідставною та винесеною з порушенням порядку притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки Правил дорожнього руху не порушував. ОСОБА_1 зазначив, що в момент увімкнення жовтого сигналу світлофора, рухався у суцільному потоці попутних транспортних засобів зі швидкістю 60 - 80 км/год. та не мав змоги зупинити транспортний засіб не застосовуючи екстреного гальмування. У такому випадку, позивач стверджує, що відповідно до пункту 8.11. та підпункту 12.9.(г) Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України) мав право продовжити рух на червоний сигнал світлофора, оскільки зупинка із застосуванням екстреного гальмування могла створити небезпеку для інших учасників дорожнього руху.

Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 15 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник зазначив, що не заперечує факту проїзду регульованого пішохідного переходу на червоний сигнал світлофора, однак вважає, що підстави для притягнення його до адміністративної відповідальності відсутні. Скаржник, посилаючись на положення пунктів 8.11 та 12.9 ПДР України зазначає, що швидкість з якою він рухався в момент увімкнення жовтого сигналу світлофора не дозволяла йому зупинитися у місці, передбаченому пунктом 8.10 ПДР України не застосовуючи екстрене гальмування. Таким чином, позивач з метою дотримання вимог пункту 12.9 ПДР України, підпункт (г) якого забороняє водіям різко гальмувати (крім випадків, коли без цього неможливо запобігти дорожньо-транспортній пригоді), продовжив рух на заборонений сигнал світлофора. За таких обставин, висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог та скасування оскаржуваної постанови є помилковими.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 грудня 2015 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Справу згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 січня 2018 року передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Бевзенка В.М., Стрелець Т.Г.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 листопада 2014 року відповідачем, стосовно позивача, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ПС1 № 746094, якою ОСОБА_1 визнано винним за частиною другою статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

У постанові зазначено, що 18 листопада 2014 року о 10 год. 40 хв. у місті Києві на кільцевій дорозі, водій ОСОБА_1, керуючи автомобілем «NISSAN ALMERA», номерний знак «НОМЕР_1», здійснив проїзд регульованого пішохідного переходу на заборонений (червоний) сигнал світлофора, чим порушив підпункт 8.7.3 (е) ПДР України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції виходив з того, що вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП є доведеним та підтверджується оглянутим у судовому засіданні відеозаписом. Таким чином, суди дійшли висновку, що відповідачем правомірно винесено оскаржувану постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов'язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до підпунктів (а,в,ґ,е) пункту 8.7.3 ПДР України, сигнали світлофора мають такі значення - зелений дозволяє рух; зелений миготливий дозволяє рух, але інформує про те, що незабаром буде ввімкнено сигнал, який забороняє рух; жовтий забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів; червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два миготливих сигнали забороняють рух.

Згідно з пунктом 8.10 ПДР України, у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.

За змістом пункту 8.11 ПДР України, водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до підпункту (г) 12.9. ПДР України, водієві забороняється різко гальмувати (крім випадків, коли без цього неможливо запобігти дорожньо-транспортній пригоді).

Частиною другою статті 122 КУпАП встановлено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Згідно з статтею 31 Закону №580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону №580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Суди першої та апеляційної інстанцій досліджуючи наданий відповідачем відеозапис встановили, що автомобіль позивача проїхав регульований пішохідний перехід на червоний сигнал світлофору. Також, суди встановили, що пішохідний перехід перетинав лише автомобіль під керуванням ОСОБА_1, при цьому пішоходи були змушені очікувати завершення цього маневру позивачем. Крім того, суди попередніх інстанцій зазначали, що у судовому засіданні позивач визнав, що бачив зелений миготливий сигнал світлофору. Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що ОСОБА_1 безпідставно посилається на положення пунктів 8.11 та 12.9 ПДР України, оскільки з урахуванням встановлених обставин цієї справи, позивач мав можливість зупинитися перед регульованим пішохідним переходом не застосовуючи екстрене гальмування, а тому не мав права продовжувати рух на заборонений сигнал світлофора. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідачем доведено правомірність прийняття оскаржуваної постанови від 18 листопада 2014 року серії ПС1 № 746094.

Позивач заперечуючи порушення ним Правил дорожнього руху вказав, що проїжджаючи на заборонений (червоний) сигнал світлофора, діяв у відповідності до підпункту (г) пункту 12 та пункту 8.11 ПДР України, оскільки швидкість з якою він рухався в момент увімкнення жовтого сигналу світлофора не дозволяла йому зупинити автомобіль не застосовуючи екстрене гальмування.

Відповідно до п.2.3 Розділу 2 Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Згідно пункту 1.10 ПДР України, дорожня обстановка - сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом.

Позивач керував транспортним засобом, який є джерелом підвищеної небезпеки, а тому зобов'язаний згідно Правил дорожнього руху знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Отже, (враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини цієї справи) позивач, кермуючи автомобілем повинен був бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, у т.ч. і за організацією дорожнього руху та відповідними сигналами світлофорів. І при необхідності прийняти потрібні міри до безпечного керування у т.ч. до зниження швидкості руху автомобіля, з метою недопущення проїзду, регульованого за допомогою світлофора пішохідного переходу на забороняючий сигнал.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин Верховний Суд погоджується висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

За приписами статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості перевіряти правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, інакше, аніж на підставі встановлених ними фактичних обставин справи. При цьому будь-яких обставин, які б свідчили про допущення судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм процесуального права, що дозволяли б суду вийти за межі доводів касаційної скарги та слугували обов'язковою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, Верховним Судом не встановлено.

Колегія суддів критично ставиться до доводів скаржника з приводу порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, які полягали у безпідставному взятті до уваги, наданих відповідачем доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, які на думку позивача не можуть вважатися належними та допустимими.

Згідно з частиною першою статті 69 КАС України (в редакції чинній на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції), доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частиною першою статті 70 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, колегія суддів Верховного Суду не вбачає порушень процесуального законодавства судами попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи, оскільки встановлення належності чи неналежності доказів, їх допустимості та достатності, переваги одних доказів над іншими, а також їх оцінка належать до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій.

Решта доводів касаційної скарги, по суті, зводяться до незгоди з мотивами судів, якими вони керувалися при оцінці доказів і встановлених на цих підставах обставин дорожньої-транспортної ситуації за участю позивача, що в підсумку вплинуло на прийняття рішення про наявність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, поставленого йому за провину, та правомірність оскаржуваної постанови.

З урахуванням визначених статтею 341 КАС України меж перегляду касаційним судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій, такі аргументи позивача не можуть слугувати підставою для висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржених судових рішень.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що постанова Голосіївського районного суду міста Києва від 15 травня 2015 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2015 року ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені у касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України, суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 341, 343, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 15 травня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді В.М.Бевзенко

Т.Г.Стрелець