Справа № 815/1238/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/1238/18

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.

суддів Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря Скоріної Т.С.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, про зобов`язання провести нарахування та виплату компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та відшкодування моральної шкоди,

треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, Державна казначейська служба України, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у невиплаті у грудні 2017 року компенсації втрати частини грошового доходу у зв`язку з порушенням строків виплати щомісячного грошового забезпечення за період з 26.07.2014 року по 19.05.2015 рік включно;

- зобов`язати, ґрунтуючись на даних роздавальної відомості № 904 військової частини НОМЕР_2 за грудень 2017 року, здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини грошового доходу у зв`язку з порушенням строків виплати щомісячного грошового забезпечення за період з 26.07.2014 року по 19.05.2015 року включно, у розмірі 66 621,25 грн.;

- стягнути моральну шкоду у розмірі 500 000 грн., яка спричинена протиправною бездіяльністю посадових осіб військової частини НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-III від 19.10.2000р. (далі Закон №2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року (далі - Порядок №159) зобов`язано підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення, останніми встановлених строків їх виплати.

Ураховуючи, що рішення суду, яке набрало законної сили 12.07.2017 року, про зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати та виплатити йому щомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 26.07.2014 року по 19.05.2015 року, фактично було виконане 28.12.2017 року, орган, який проводив виплату, зокрема, ВЧ НОМЕР_1 , повинен був нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини грошового доходу у зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 66 621,25 грн.

Наполягаючи на тому, що саме ВЧ НОМЕР_1 повинна провести виплату відповідної компенсації, позивач стверджував, що у цьому спорі не має юридичного значення, хто був боржником у виконавчому провадженні про стягнення на його користь грошового забезпечення, оскільки для нарахування та виплати компенсації втрати частини грошових доходів не передбачено прийняття відповідного рішення суб`єктом владних повноважень, у даному випадку Міністерством оборони України та Командуванням Військово-Морських Сил Збройних Сил України (далі Командування ВМС ЗСУ).

На думку позивача, саме ВЧ НОМЕР_1 зобов`язана йому виплатити відповідну компенсацію, адже 28.12.2017 року вказаний орган зробив виплату грошового забезпечення за вимушений прогул і саме посадовими особами цього органу, була складена роздавальна відомість № 904 на виплату грошового забезпечення.

Позивач, відповідаючи на заперечення ВЧ НОМЕР_1 про залучення в якості відповідача Міністерства оборони України та в якості третьої особи Командування ВМС ЗСУ, пояснював, що дані суб`єкти владних повноважень не мають жодного відношення до розрахунку компенсації і рішення, що буде прийняте в даній справі не вплине на їх права та обов`язки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 , яка полягала у невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошового доходу в зв`язку з порушенням термінів виплати щомісячного грошового забезпечення за період із 26.07.2014 року по 19.05.2015 року та зобов`язав, відповідно до роздавальної відомості ВЧ НОМЕР_2 № 904 за грудень 2017 року, провести нарахування та виплату компенсації втрати частини грошового доходу (грошового забезпечення) у зв`язку з порушенням термінів виплати, згідно Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 у сумі 67 635,73 грн., із подальшим утриманням податків та зборів, передбачених чинним законодавством України.

Також суд стягнув з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача завдану йому моральну шкоду у сумі 5 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог судом було відмовлено.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції погодився з правовою позицією позивача про те, що основною умовою для виплати йому компенсації втрати частини грошових доходів, є порушення встановлених строків їх виплати.

При цьому, на думку суду першої інстанції, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, тобто добровільно чи на виконання судового рішення.

На підтвердження таких висновків, суд першої інстанції посилався на вимоги ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ст. 2 Закону №2050-III, а також на положення Порядку № 159.

До того ж, для вирішення спірних правовідносин щодо наявності у позивача право на отримання відповідної компенсації, суд урахував висновки Верховного Суду України, викладені в рішеннях від 18.11.2014 року у справі № 21-518а14, від 24 жовтня 2011 року № 6-38цс-11, від 18 листопада 2014 року № 21-518а14, від 11 липня 2017 року, № 21-2003а16, а також висновки Верховного Суду, що містилися у постанові від 20 лютого 2018 року у справі №522/5664/17.

Проте, у рішенні суду відсутня мотивована оцінка аргументів відповідача та третьої особи про те, що вимоги заявлені не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, ВЧ НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У своїх доводах апелянт наполягає на тому, що у нього відсутній обов`язок перед позивачем щодо виплати йому компенсації втрати частини грошового доходу у зв`язку з порушенням строків виплати, адже рішенням суду, саме на Міністерство оборони України був покладений обов`язок своєчасно нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

ВЧ НОМЕР_1 наполягає на тому, що вона є забезпечувальним органом по відношенню до Командування ВМС ЗСУ та виконувало його наказ про виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, в сумі, що була визначена роботодавцем.

Апелянт наголошує на тому, що ОСОБА_1 ніколи не перебував із ВЧ НОМЕР_1 у трудових відносинах та дана військова частина не була боржником у виконавчому провадженні щодо виплати стягувачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Далі, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що судом першої інстанції порушені вимоги ч.4 ст. 246 КАС України, оскільки в мотивувальній частині рішення відсутня правова оцінка його аргументів щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Одним із доводів апелянта є також те, що позивач не має право на отримання компенсації у зв`язку затримкою виплати йому грошового забезпечення, позаяк на нього як на військовослужбовця, не розповсюджуються норми законодавства про оплату праці.

Є посилання в апеляційній скарзі на те, що судом неправильно був зроблений розрахунок суми компенсації, що підлягає виплаті позивачу, оскільки судом за основу розрахунку були взяти суми виплаченого грошового забезпечення без утримання податків та обов`язкових платежів.

Заперечуючи проти стягнення з нього моральної шкоди за невиплату компенсації за затримку виплати грошового забезпечення, апелянт зазначає про відсутність з його боку вини, як обов`язкової складової для відшкодування такої шкоди.

Указуючи на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апелянт наполягає на тому, що позивач безпідставно був звільнений від сплати судового збору, адже за Законом України «Про судовий збір» не є суб`єктом, на якого розповсюджуються відповідні пільги.

Позивач у своєму відзиві апеляцію зазначив про обґрунтованість рішення суду щодо стягнення грошових коштів саме з ВЧ НОМЕР_1 , оскільки остання складала роздавальну відомість № 904, але звернув увагу суду апеляційної інстанції про неправильний розрахунок, зроблений судом першої інстанції, суми компенсації за затримку виплати йому грошового забезпечення. Позивач наполягає на відмові в задоволенні апеляції та на залишенні в силі рішення суду першої інстанції.

Позивач в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи.

Так, неоспорені обставини справи свідчать про наступне.

05.03.2015 року наказом Міністра оборони України №150 (по особовому складу), прийнятого на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 року, капітана 1 рангу ОСОБА_1 поновлено на військовій службі з 08.10.2009 року та призначено начальником відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування ВМС ЗСУ.

Наказом Командування ВМС ЗСУ №88 (по стройовій частині) ОСОБА_1 з 14.05.2015 року зараховано до списків Командування ВМС ЗСУ та поставлено на всі види забезпечення при ВЧ НОМЕР_3 та фінансове забезпечення ВЧ НОМЕР_1 .

21.05.2015 року наказом Командування ВМС ЗСУ №93 (по стройовій частині) ОСОБА_1 вважався таким, що з 20.05.2015 року прийняв справи та приступив до виконання обов`язків.

13.05.2016 року наказом Міністра оборони України №428 (по особовому складу) капітана І рангу ОСОБА_1 , начальника відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування ВМС ЗСУ звільнено з військової служби у відставку за п. «б» (за станом здоров`я) (п. 3 наказу).

14.11.2016 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Командування ВМС ЗСУ, знято зі всіх видів грошового забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Приморського районного військового комісаріату м. Одеси. Також, указаним наказом, передбачено виплату позивачу грошового забезпечення за період із 30.01.2002 року по 25.07.2014 року, відповідно до постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 року у справі № 2а-6803/09/1570 з урахуванням основних, додаткових щомісячних видів грошового забезпечення, індексації за цей період на загальну суму 653 823,35 грн.

Вважаючи, що йому неправильно визначили період вимушеного прогулу та суму, що підлягала виплаті, позивач оскаржив наказ Міністра оборони України до суду, заявивши вимоги про нарахування та виплату грошового та матеріального забезпечення за період з 08.10.2009 року по 20.05.2015 року. При цьому, позовні вимоги ОСОБА_1 заявлялися не тільки до Міністра оборони України, а також до ВЧ НОМЕР_1 та до ВЧ НОМЕР_2 з мотивів того, що він перебував у них на всіх видах забезпечення, у тому числі і фінансовому.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12.04.2017 року (справа №815/5639/16), яка набрала законної сили 12.07.2017 року, позовні вимоги було задоволено частково.

Так, було зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити, з урахуванням індексації, ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 26.07.2014 року по 19.05.2015 року, відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Судом при розгляді даної справи було відмовлено позивачу в задоволенні вимог щодо проведення стягнення коштів з військових частин, оскільки Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затверджена наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 р.) встановлює, що виплати грошового забезпечення за вимушений прогул проводить орган, який прийняв рішення про поновлення на посаді. Грошове забезпечення виплачується за місцем штатної служби.

Суд зазначив, що саме Міністерство оборони України, яке своєчасно не виконало рішення суду про поновлення позивача на посаді, слід зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 26.07.2014 року по 19.05.2015 року.

26.09.2017 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання вказаного рішення (а.с.11).

Командувачем ВМС ЗСУ, за дорученням юридичного департаменту Міністерства оборони України від 09.10.2017 року, був здійснений попередній розрахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 26.07.2014 року по 19.05.2015 рік у сумі 96 440,27 грн., який в подальшому був погоджений з Департаментом фінансів Міністерства оборони України (а.с.54-56).

Відповідно до наказу Командування ВМС ЗСУ від 21.12.2017 року № 467/АРЧ, командира ВЧ НОМЕР_1 зобов`язано організувати виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 26.07.2014 року по 19.05.2015 року у сумі 96 440,27 грн. та перерахувати виділені кошти на його картковий рахунок (а.с.14).

Зазначена виплата ОСОБА_1 , згідно з роздавальною відомістю № 904, була здійснена 28.12.2017 року. Роздавальна відомість підписана посадовими особами ВЧ НОМЕР_1 та її зміст погоджений Командуванням ВМС ЗСУ (а.с.9-10).

Позивач вважає, що посадові особи ВЧ НОМЕР_1 , достовірно знаючи про наявність у нього права отримувати грошове забезпечення щомісяця, починаючи з 26.07.2014 року по 19.05.2015 року, повинні були передбачити у наведеній відомості і виплату компенсації втрати частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків його виплати.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Працівник, відповідно до ч.1 ст. 21 статті Закону України «Про оплату праці» має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частина 2 статті 5 даного Закону встановлює, що суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники.

Стаття 34 Закону України «Про оплату праці» унормовує, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Стаття 1 та 2 Закону №2050-III встановлює, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема заробітну плату (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статті 6 вказаного Закону, компенсацію виплачують за рахунок, у тому числі, коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету;

Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону № 2050-III та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що на підставі аналізу положень статті 34 Закону України "Про оплату праці", статей 1 та 2 Закону №2050-III, Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На думку Конституційного Суду України, спір щодо стягнення невиплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

За правилами ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Позиція апеляційного суду

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що є підстави для часткового задоволення апеляції з огляду на наступне.

Аналіз законодавства, що регулює спірні правовідносини свідчить про те, що обов`язок здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, покладається на власника або уповноваженого ним органу.

Як свідчать матеріали справи позивач після поновлення на посаді був зарахований до списків Командування ВМС ЗСУ та його призначено начальником відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування ВМС ЗСУ.

Оскільки ВЧ НОМЕР_1 є забезпечувальним органом по відношенню до Командування ВМС ЗСУ, позивач знаходився на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 .

Як обґрунтовано зазначив апелянт, саме на Міністерство оборони України, за рішенням суду, був покладений обов`язок нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 26.07.2014 року по 19.05.2015 року та провести індексацію грошових коштів, адже Міністр оборони за вказаним рішенням суду був, по відношенню до позивача роботодавцем.

На підставі вказаного рішення було відкрито виконавче провадження, де стягувачем являвся ОСОБА_1 , а боржником було визначено Міністерство оборони України.

За дорученням Міністерства оборони, Командуванням ВМС ЗСУ був розрахований розмір грошового забезпечення та наказано ВЧ НОМЕР_1 організувати виплату відповідної суми.

Тільки після отримання наказу від Командування ВМС ЗСУ, відповідач провів виплату заборгованості по заробітній платі, оскільки відповідно до вимог трудового законодавства не був суб`єктом організації оплати праці.

Як правильно зазначив апелянт, проходження ОСОБА_1 служби у Збройних Силах України без визначення конкретної військової частини, дає підстави вважати, що саме Міністерство оборони України є належним відповідачем у справі, про що, зокрема, зазначали суди обох інстанцій, стягуючи, з даного суб`єкта владних повноважень, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Не можна вважати такими, що побудовані на вимогах законодавства про оплату праці доводи позивача, що нарахування та виплата з боку ВЧ НОМЕР_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, автоматично покладає на даного суб`єкта обов`язок виплатити відповідну компенсацію за затримку такої виплати, позаяк компенсація є складовою грошового забезпечення.

Далі, слід додати, що стягуючи з ВЧ НОМЕР_1 моральну шкоду за правилами, передбаченими Цивільним кодексом України, суд першої інстанції не взяв до уваги, що відсутній причинний зв`язок між шкодою і протиправними діями відповідача.

Так, отримавши наказ від 21.12.2017 року про виплату позивачу грошового забезпечення в конкретній сумі, ВЧ НОМЕР_1 перерахувала вказані кошти 28.12.2017 року на картковий рахунок позивачу.

Отже, затримки, з боку відповідача, у виплаті присудженого судовим рішення грошового забезпечення не було.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повинен був звернути увагу на доводи ВЧ НОМЕР_1 та залучити до участі у справі Міністерство оборони України та Командування ВМС ЗСУ, на чому власне і наполягав відповідач.

На думку колегії суддів, указаний спір був розглянутий за участі неналежного відповідача, що беззаперечно свідчить про порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Частина 7 статті 48 КАС України не дає підстави суду апеляційної інстанції проводити заміну відповідача, у зв`язку з тим, що така заміна допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.

За таких умов є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Поряд з цим, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що судом першої інстанції помилково ототожнено трудові правовідносини та правовідносини, пов`язані з проходженням військової служби, що призвело до помилкового висновку про наявність у позивача права на отримання компенсації за несвоєчасну виплату грошового забезпечення.

Колегія суддів наголошує на тому, що є безумовно обґрунтованою позиція суду першої інстанції, що дія наведених вище нормативних актів про оплату праці, поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України та за умови, що ці доходи не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата (грошове забезпечення).

Іншими словами, законодавство не містить будь - якого суб`єктного виключення для нарахування відповідної компенсації.

Слушно зауважити, що такої ж думки підтримується і Конституційний Суд України у рішенні, зміст якого був наведений вище.

Так, орган конституційної юрисдикції у своєму рішенні підкреслив, що право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Конституційне право громадянина на працю реалізується, зокрема, шляхом укладання трудового договору, а винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень.

Є також необґрунтованим довід апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що виразилося у незаконному звільненні позивача від сплати судового збору, оскільки останній не підпадає під категорію осіб, яким надаються пільги.

Відповідного висновку суд апеляційної інстанції дійшов аналізуючи, наведене вище рішення Конституційного Суду України, де вказано, що спір про стягнення невиплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, є підстави, відповідно до ст. 317 КАС України, для скасування, прийнятого судового рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року скасувати.

Ухвалити у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, про зобов`язання провести нарахування та виплату компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та відшкодування моральної шкоди нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 25.01.2019 року.