Справа № 826/5256/15
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 січня 2019 року

Київ

справа №826/5256/15

адміністративне провадження №К/9901/8994/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., секретар судового засідання - Титенко М.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуДочірнього підприємства «Ф.Формула»
на постановуОкружного адміністративного суду м. Києва від 24.06.2015 (суддя: Огурцов О.П.)
та ухвалуКиївського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2015 (колегія суддів у складі: Федотов І.В., Ісаєнко Ю.А., Оксененко О.М.)
у справі №826/5256/15
за позовомДочірнього підприємства «Ф.Формула»
доДержавної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві
провизнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Ф.Формула» звернулось до суду із адміністративним позовом, у якому просило визнати бездіяльність протиправною та стягнути суми надмірно сплаченого податку на прибуток у розмірі 2630316,00 грн.

Позов мотивований неправомірною відмовою у поверненні надмірно сплаченого податку на прибуток у розмірі 2630316,00 грн., що призвело до порушення прав позивача внаслідок допущеної бездіяльності.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.06.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2015, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві щодо ненадання ГУ ДКСУ в м. Києві висновку про повернення позивачу надмірно сплаченого податку на прибуток у сумі 2630316,00 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи адміністративний позов в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності податкового органу щодо ненадання органу казначейського обслуговування висновку про повернення позивачу надміру сплачених коштів, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що, оскільки за позивачем обліковується переплата з податку на прибуток, тому за результатами розгляду його заяви про повернення надміру сплачених сум податку підлягав складенню відповідний висновок з подальшим поданням його для виконання органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог, суди виходили з того, що право позивача порушено саме бездіяльністю податкового органу, а тому стягнення з Державного бюджету надміру сплачених позивачем коштів є неналежним способом захисту.

Не погоджуючись з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні позову про стягнення суми надмірно сплаченого податку, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, оскільки вважає, що судові рішення були ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В письмовому відзиві на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати в частині задоволення позовних вимог.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наявність у позивача переплати з податку на прибуток підтверджується платіжними дорученнями, які надавалися податковому органу при зверненні із заявою від 09.02.2015 №09/02 про повернення надміру сплачених коштів, а також довідками, наданими суду податковим органом, та актом звіряння розрахунків ДП «Ф.Формула» з податковим органом від 21.01.2015 №5098-20.

Позивач, діючи на підставі та в порядку п.п. 43.1, 43.3-43.5 ст. 43 ПК України і п.п.5, 6 Порядку взаємодії територіальних органів Міністерства доходів і зборів України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України, Міністерства фінансів України від 30.12.2013 №882/1188, двічі звертався до податкового органу із заявами про повернення надміру сплачених податкових платежів, у відповідь на які ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві листами від 26.01.2015 №1021/10/26-57-20-04-39, від 24.02.2015 №2714/10/26-57-20-04-39 відмовила в їх задоволенні до підтвердження нарахування податкових платежів підприємства по декларації на прибуток за 2014 рік.

За правилами пп.17.1.10 п.17.1 ст.17 Податкового кодексу України платник податків має право на залік чи повернення надміру сплачених, а також надміру стягнутих сум податків та зборів, пені, штрафів у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до п. 43.1 статті 43 Податкового кодексу України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Відповідно до п. 43.3 статті 43 Податкового кодексу України обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних oci6, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Відповідно до п. 43.4 статті 43 Податкового кодексу України платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку.

Згідно п. 5 Порядку №882/1188 від 30.12.2013 повернення помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань у випадках, передбачених законодавством, здійснюється виключно на підставі заяви платника податку (за винятком повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку на доходи фізичних осіб, які розраховуються органом Міндоходів на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку), яка може бути подана протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Відповідно до вимог п.п. 7, 10 названого Порядку орган Міндоходів на підставі даних особових рахунків платників готує висновок за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку та на підставі отриманих висновків відповідний орган Казначейства здійснює повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань у визначеному законодавством порядку.

Відповідно до п. 43.5 статті 43 Податкового кодексу України контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові Державного казначейства України.

На підставі отриманого висновку орган Державного казначейства України протягом п'яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків у порядку, встановленому Державним казначейством України.

Оскільки за позивачем обліковується надмірна сплата з податку на прибуток підприємств, наявність якої підтверджена матеріалами справи, для повернення якої позивач подав письмову заяву, вказавши напрям перерахування цих коштів, а податковий орган не підготував висновок про їх повернення та не подав такий висновок для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, відтак суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що у спірних правовідносинах саме податковий орган, не виконавши покладені на нього ст. 43 Податкового кодексу України обов'язки, діяв не на підставі та не у спосіб, визначений чинним законодавством України, відповідно вчинив протиправну бездіяльність.

Разом з цим, слід відзначити, що відповідно до частини 5 статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За приписами частини 2 статті 124 Конституції України (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно частини 2 статті 124 Конституції України (у редакції Закону України від 02.06.2016 р. N 1401-VIII) юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і законних інтересів юридичних та фізичних осіб.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об'ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості.

Вказаний принцип також був закріплений в частині 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції до 15.12.2017), який визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Водночас згідно пункту 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції з 15.12.2017) кожна особа також має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, в тому числі шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Виходячи із положень статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції до 15.12.2017) предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства є рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень. Аналогічні положення містяться у статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції з 15.12.2017).

Згідно підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України платник податків має право оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб).

Виходячи з наведеного, платниками податків до суду можуть бути оскаржені рішення, дії, бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які порушують права, свободи та інтереси. Наслідком задоволення в адміністративному судочинстві позовних вимог є відновлення фактично порушених прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин. Суд, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, повинен не лише вирішити позовні вимоги у відповідності до принципів верховенства права, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права.

Належні способи захисту - це способи, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів.

Європейський Суд з прав людини у своїй усталеній практиці пов'язує визначення ефективного судового захисту саме з відповідним змістом заявлених позовних вимог, тобто з визначенням належного способу захисту порушених прав, свобод та інтересів особи.

Задоволення судом лише позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності означає, що відповідне рішення не створило жодних правових наслідків та не відновило порушене право позивача.

Разом з цим, правила адміністративного судочинства допускають випадок, коли суд може вийти за межі вимог адміністративного позову, зокрема у випадку, якщо спосіб захисту, який пропонує позивач, є недостатнім або неправильно ним обраним для повного захисту його прав, свобод та інтересів.

Оскільки наслідком розв'язання публічно-правового спору по суті має бути реальний захист порушеного суб'єктивного права позивача, тому під час нового розгляду даного спору судами вказані обставини мають бути перевірені.

Вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судів першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Верховним Судом правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами пункту 1 частини 2 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

З огляду на викладене, ухвалені у справі судові рішення про відмову у задоволенні позову підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд в цій частині до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Ф.Формула" задовольнити частково.

2. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.06.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2015 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а справу в цій частині направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

3. В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.06.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2015 залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

........................

........................

...........................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду