Справа № 826/6248/18
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6248/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
Катющенко В.П.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Костюк Л.О.;
суддів: Кузьмишиної О.М., Кузьменка В.В.;
за участю секретаря: Горяінової Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року (розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), м. Київ, дата складання повного тексту рішення відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И Л А:
У квітні 2018 року, ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач 1, МОУ), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач 2, Черкаський ОВК), Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі відповідач 3, Адміністрація ДПС України) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, у якому просить суд:
- визнати протиправними дії Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
- зобов`язати Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , Адміністрацію Державної прикордонної служби України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, з врахуванням висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, з 19.11.2015 у нього виникло право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, що настала в результаті поранення (контузії) та захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії. З метою вирішення питання про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням позивачу ІІ групи інвалідності, останній звернувся до відповідачів з заявами та копіями необхідних документів, але у призначенні такої допомоги йому відмовлено. Вважає, що у відповідачів не було правових підстав для відмови позивачеві у призначення та виплати одноразової грошової допомоги, позаяк державою гарантовано його право на соціальний захист.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) в частині не дотримання вимог пункту 13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, під час розгляду заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) да доданих до неї документів від 01.11.2017.
Зобов`язано Черкаський обласний військовий комісаріат ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) сформувати висновок, передбачений пунктом 13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, та скерувати такий висновок разом з заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) та доданих до неї документів від 01.11.2017 до Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, 6, ідентифікаційний код 00034022).
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем та відповідачем 2 подано апеляційні скарги.
В яких апелянти просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та позивач просить - прийняти нову, якою позов задоволити повністю, а відповідач просить - прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що у період з 22.04.1979 по 18.063.1981 ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах, в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку: з липня 1979 року до червня 1981 року, що підтверджується довідкою Черкаського об`єднаного міського військового комісаріату від 01.09.2015 № 2082.
З витягу із протоколу засідання Центральної віськово - лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 16.10.2015 № 3851 вбачається, що вогнепальні осколкові поранення голови, правої ноги (контузія головного мозку - 1980 р.), колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 , наслідком яких є шкіряні рубці в зазначених анатомічних областях, що підтверджено актом судово-медичного дослідження від 10.09.2015 № 1760, виданим Черкаським обласним бюро судово-медичної експертизи, що в подальшому призвело до: «Стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ, у вигляді після травматичної та гіпертонічної дисцикуляторної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст., з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною недостатністю, вегето-судинною дисфункцією, емоційно-вольовою нестійкістю, мнестичним зниженням, прогресуючого перебігу. Після травматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо - гіпертензивним синдромом, частими (1-2 на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо - гіпертензивні, вертебро - базилярні), центральною вестибулярною дисфункцією ІІІ ст., порушенням статокінетичної стійкості ІІІ ст., стійко вираженим цефалгічним синдромом, вестибуло-атактичними синдромами. ГХ ІІ ст. ІХС. Дифузного кардіосклерозу. СН І. Сенсоневральної туговухості ІІ ст. Ангіопатії сітківки обох очей», що підтверджено медчними та військово-обліковими документами - поранення (контузія) та захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
19.11.2015 позивачеві була встановлена ІІ група інвалідності внаслідок поранення та захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 193991.
01.11.2017 ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявами, у яких просив:
- направити його документи до Міністерства оборони України для вирішення питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги;
- надати інформацію щодо наявності в його особовій справі документів чи записів, які підтверджують, що під час проходження військової служби, з 01.07.1979 по 01.06.1981 на території Республіки Афганістан, ним були скоєні кримінальні, адміністративні чи інші правопорушення, які пов`язані з алкогольним, наркотичним, токсичним сп`янінням або навмисним спричиненням собі тілесних ушкоджень.
Листом від 11.01.2018 № 6/8/5/66 Черкаський обласний військовий комісаріат повідомив позивача про подання останнім не всіх необхідних документів для прийняття рішення, тому матеріали не можуть бути направлені в департамент фінансів Міністерства оборони України на комісію з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги. У вказаному листі відповідач зазначив, що для оформлення документів та направлення їх до Департаменту фінансів Міністерства оборони, ОСОБА_1 необхідно надати копію документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) та копію військового квитка. Також, позивачеві було роз`яснено, що у випадку відсутності у останнього вказаних документів йому необхідно звернутись до Центрального архіву Міністерства оборони Російської Федерації, Архіву військово медичних документів Військово медичного музею Міністерства оборони Російської Федерації, Центрального прикордонного архіву ФСБ Російської Федерації.
Відповідно до листа ІНФОРМАЦІЯ_1 від 12.01.2018 № 1/86 у обліковій картці рядового ОСОБА_1 не відображена інформація щодо притягнення його до кримінальної, адміністративної відповідальності чи вчинення ним інших правопорушень, лише відмічено, що за час проходження військової служби рядовий ОСОБА_1 поранень та контузій не мав.
01.11.2017 позивач звернувся до Адміністрації Державної прикордонної служби України з заявою, у якій просив прийняти рішення, яким провести йому як інваліду ІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби, нарахування та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення групи інвалідності.
Листом від 22.01.2018 №11/Г-172 Адміністрація Державної прикордонної служби України повідомила позивача про те, що оскільки останній на обліку в органах Держприкордонслужби не перебуває, будь які інші правовідносини між позивачем та Держприкордонслужбою відсутні та, враховуючи те, що причинний зв`язок між травмою, отриманою ОСОБА_1 ,, встановлено Центральною військово лікарською комісією Міністерства оборони України, Адміністрація Держприкордонслужби вважає, що питання стосовно виплати позивачу одноразової грошової допомоги має розглядати Міністерство оборони України.
21.01.2018 ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України з заявою, у якій просив розглянути поданий ним пакет документів та прийняти рішення щодо виплати або відмови у виплаті йому одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності. При цьому, позивач у вказаній заяві наголосив на тому, що призов його на військову службу та звільнення з неї відбувалось відповідно до вимог Міністра оборони України.
09.02.2018 листом № 248/3/6/420 Департамент фінансів Міністерства оборони України роз`яснив позивачеві процедуру звернення та необхідність подання документів до обласного військового комісаріату. Повідомив, що після надходження завірених належним чином копій документів, вони будуть подані на розгляд комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги, для прийняття відповідного рішення.
Вважаючи такі дії та рішення відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.
Згідно з частиною першою статті 16 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2011-ХІІ) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Пунктом 4 частини другої вказаної статті Закону № 2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Наведені норми законодавства України свідчать про те, що право на отримання одноразової грошової допомоги після звільнення з військової служби мають особи, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, що мали місце в період проходження військової служби, незалежно від часу настання інвалідності.
При цьому, Закон пов`язує право отримання одноразової грошової допомоги не з моменту звільнення, як помилково вважають Міністерство оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_2 , а з моменту встановлення інвалідності особи.
Відповідно до частини першої статті 16-2 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:
а) 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону;
б) 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Згідно з частинами восьмою та дев`ятою статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Так, механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначено Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 N 975 (далі - Порядок № 975).
Відповідно до абзацу 2 пункту 3 Порядку № 975 у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
На підставі вище зазначеного, колегія суддів звертає увагу, що позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 у межах трирічного строку, встановленого статтею 16-3 Закону № 2011-ХІІ для реалізації свого права на отримання допомоги.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 року у справі №276/322/17.
Пунктами 11-13 Порядку № 975 встановлено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи:
заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності;
довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.
До заяви додаються копії:
постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання;
документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження;
сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації;
документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).
Призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
З системного аналізу наведених норм вбачається, що чинним законодавством встановлено чітку процедуру призначення і виплати одноразової грошової допомоги, яка включає наступні етапи:
І - звернення військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста до уповноваженого органу, у даному випадку - ІНФОРМАЦІЯ_2 , з заявою про призначення допомоги;
ІІ - направлення керівником уповноваженого органу, у даному випадку - ІНФОРМАЦІЯ_2 , до розпорядника бюджетних коштів, у даному випадку - Міністерство оборони України, висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги;
ІІІ - прийняття розпорядником бюджетних коштів, у даному випадку - Міністерство оборони України, рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.
При цьому, Порядком № 975 не передбачено право уповноважених органів повертати подані документи особі, яка звернулась з заявою, та робити висновки щодо достатності та достовірності документів.
Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що Порядком № 975 встановлено виключні повноваження Міністерства оборони України та інших центральних органів виконавчої влади, військових формувань та правоохоронних органів, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами, для прийняття рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.
Поряд з цим, ІНФОРМАЦІЯ_3 при наданні позивачеві відповіді від 11.01.2018 № 6/8/5/66 проігноровано наведені вище норми законодавства та не дотримано встановленої процедури призначення і виплати одноразової грошової допомоги, чим допущено порушення пункту 13 Порядку № 975.
Щодо посилання ІНФОРМАЦІЯ_1 та Міністерства оборони України в тій частині, що позивачем не було надано доказів, які б підтверджували, що останній проходив строкову військову службу у Збройних Силах України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 2011-ХІІ сфера дії цього Закону поширюється на:
1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;
2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;
3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.
Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР «Про проголошення незалежності України» та Акту проголошення незалежності України від 24.08.1991 № 1427-XII Україна була проголошена незалежною демократичною державою 24 серпня 1991 року.
Згідно з положеннями Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України утворені лише 06.12.1991.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах з 22.04.1979 по 18.06.1981.
Таким чином, позивач не має можливості підтвердити, що він проходив строкову військову службу саме у Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утворення відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, оскільки проходив військову службу у період коли Збройні Сили України та інші військові формування створені ще не були.
Разом з тим, при вирішенні даної справи колегія суддів керується тим, що відповідно до статей 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набрала чинності для України 14.02.1992, за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються. Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.
Статтею 4 вказаної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.
Законом України «Про ратифікацію Протоколу до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року» ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14.02.1992.
Відповідно до статті 1 цього Протоколу на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в збройні сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.
Так, вищезазначеними міждержавними Угодами не встановлено порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги, проте, вказаними актами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає.
Щодо посилання Черкаського обласного військового комісаріату та Міністерства оборони України в частині того, що правонаступником військового формування, у якому проходив службу позивач є Державна прикордонна служба України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.01.1992 № 3 «Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України» Держаний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР.
Згідно з Указом Президента України 31.07.2003 №772/2003 «Про реорганізацію Державного комітету у справах охорони державного кордону України» реорганізовано Державний комітет у справах охорони державного кордону України в Адміністрацію Державної прикордонної служби України.
Таким чином, Адміністрація Державної прикордонної служби України є лише правонаступником Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР, а не усіх прикордонних військ КДБ СРСР, як стверджує Міністерство оборони України.
На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що розгляд питання щодо призначення одноразової допомоги позивачеві, як військовослужбовцю строкової служби, віднесено до компетенції Міністерства оборони України.
Пунктом 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Враховуючи наведене у сукупності, колегія суддів при вирішенні питання про спосіб захисту порушеного права позивача враховує, що оскільки Черкаським обласним військовим комісаріатом порушено процедуру призначення одноразової грошової допомоги, належним способом захисту прав позивача є визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язання останнього сформувати та направити до Міністерства оборони України висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 разом з поданими останнім документами.
Щодо визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у призначенні позивачеві одноразової грошової допомоги та зобов`язання останнього призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, колегія суддів зазначає натупне.
Так, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову в зазначеній вище частині, оскільки діючим законодавством України не передбачено таких повноважень військового комісаріату.
Враховуючи, що Адміністрація Державної прикордонної служби України не є правонаступником військового формування, у якому проходив строкову службу позивач, а також те, що позивач не входив до особового складу Державної прикордонної служби України, суд вважає безпідставними позовні вимоги ОСОБА_1 , заявлені до вказаного відповідача, та відмовляє у задоволенні позову в цій частині.
Щодо позовний вимог позивача, заявлених до Міністерства оборони України, колегія суддів зазначає наступне.
Так, внаслідок порушення Черкаським обласним військовим комісаріатом процедури призначення одноразової грошової допомоги, Міністерством оборони України не було прийнято рішення про призначення або відмову у призначенні позивачеві ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у спосіб, встановлений Порядком № 975.
Враховуючи, що самостійне звернення позивача з відповідною заявою не передбачає обов`язку Міністерства оборони України розгляду таких заяв та документів, та прийняття відповідного рішення за відсутності висновку ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо виплати такої допомоги, колегія суддів приходить до висновку про передчасність позовних вимог у цій частині.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щодо вимоги позивача про подання звіт про виконання судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Таким чином, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом, а не обов`язком суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, а тому, з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення відповідного судового контролю.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.
Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Черкаського обласного військового комісаріату - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.
(Повний текст виготовлено 25 січня 2018 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: О.М. Кузьмишина,

В.В. Кузьменко