Справа № 826/17301/17
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,

за участю секретаря Видмеденко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Імпульс» до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу, за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.08.2018, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 04.12.2017 №114031-17; визнання протиправним та скасування рішення про опис майна у податкову заставу №114031-17 від 04.12.2017.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.08.2018 позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В судове засідання з'явився представник апелянта, підтримав апеляційну скаргу. Представник позивача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, відзив на апеляційну скаргу, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, 04.12.2017 Головним управління ДФС у місті Києві прийнято податкову вимогу № 114037-17, якою визначено, що станом на 03.12.2017 сума податкового боргу Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Імпульс» за узгодженими грошовим зобов'язаннями з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) становить 223 089,83 грн., в тому числі за основним платежем 136732,46 грн., штрафними санкціями - 35000,00 грн. та пені 51357,37 грн.

04.12.2017 контролюючим органом прийнято рішення №114037-17 про опис майна у податкову заставу.

Позивач, вважаючи зазначену вимогу та рішення необґрунтованими та незаконними, звернувся із вказаним позов до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції судова колегія зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Положеннями ст. 21 ПК України визначено обов'язки органів фіскальної служби, серед яких обов'язок дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій. Отже, органи фіскальної служби та їх посадові особи при прийнятті рішень, у т.ч. наказів про проведення позапланової перевірки, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений ПК України.

Відповідно до п.п.14.1.39. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

У свою чергу, податкове зобов'язання - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (п.п. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Із системного аналізу вказаних норм податкового законодавства вбачається, що податкове зобов'язання визначається у разі відсутності порушення норм податкового законодавства платником податків в податковій декларації або контролюючим органом у податковому повідомленні-рішенні; грошове ж зобов'язання може включати в себе штрафні санкції та визначається у разі порушення норм податкового законодавства самостійно платником податків в порядку, передбаченому статтею 50 ПК України, або контролюючим органом в податковому повідомленні-рішенні.

Згідно з п. 31.1 ст. 31 ПК України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством.

Відповідно до пункту 57.2 статті 57 ПК України у разі коли відповідно до цього Кодексу або інших законів України контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов'язання платника податків з причин, не пов'язаних з порушенням податкового законодавства, такий платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму податкового зобов'язання у строки, визначені в цьому Кодексі та в статті 297 Митного кодексу України, а якщо такі строки не визначено, - протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення про таке нарахування.

Частиною 1 п. 57.3 ст. 57 ПК України встановлено, що у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 п. 54.3 ст. 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Згідно з п. 57.3 ст. 57 ПК України у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54,3.1. 54.3.2, 54.3.4 - 54.3.6 п. 54.3 ст. 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Тобто, по завершенню вказаного 10-денного строку, якщо у податкового органу не буде відомостей (документально підтверджених) щодо сплати або оскарження визначеного грошового зобов'язання, то контролюючий орган зобов'язаний розпочати заходи, спрямовані на забезпечення сплати платником податків цього зобов'язання, зокрема сформувати податкову вимогу.

В свою чергу, на підставі п. 54.3.2 пункту 54.3 ст. 54 ПК України, контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на подану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Відповідно до п. 59.1. ст. 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Згідно з п.88.1. 88.2 ст. 88 ПК України з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов'язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.

Відповідно до пп. 89.1.2 п. 89.1, п.89.3 ст.89 ПК України право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу. Майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису. До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу.

Аналіз вищевикладеного дає суду підстави дійти висновку, що підставою для прийняття контролюючим органом податкової вимоги є наявність у платника податків не сплаченої узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки та з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов'язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.

Право податкової застави не застосовується, якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (п.10 та п. 11 Наказу Міністерства фінансів України від 16.06.2017 № 586 «Про затвердження Порядку застосування податкової застави контролюючими органами»).

Відповідно до пункту 89.5 статті 89 ПК України у разі якщо на момент складення акта опису майно відсутнє або його балансова вартість менша від суми податкового боргу, право податкової застави поширюється на інше майно, на яке платник податків набуде право власності у майбутньому до погашення податкового боргу в повному обсязі.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, за результатами перевірки господарської діяльності позивача, контролюючим органом складено акт № 4591/26-51-22-04/14307765 від 05.08.2015, яким встановлено порушення пункту 185.1 статті 185. пунктів 198.1, 198.3. 198.6 статті 198 ПК України в результаті чого занижено суму податку на додану вартість що підлягає сплаті до бюджету на суму 140 000,00 грн.

25.08.2015 на підставі зазначеного акту перевірки прийнято податкове повідомлення - рішення № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів на 175 000,00 грн. у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 35 000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням - рішенням позивач оскаржив його до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Постановою від 22.02.2017 у справі № 826/740/16, відмовлено у задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "Імпульс".

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2017 апеляційну скаргу Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "Імпульс" залишено без руху та ухвалою від 04.05.2017 року у відкритті апеляційного провадження відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №826/740/16 касаційну скаргу Державного підприємства «Науково-технічний комплекс «ІМПУЛЬС» задоволено, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04.05.2017 скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

До матеріалів справи відповідачем надано облікові картки позивача, відповідно до яких судом встановлено заборгованість на рахунку позивача за податковими зобов'язаннями станом на 31.12.2017 року в розмірі 798 691,36 грн.

Станом на прийняття рішення содом першої інстанції, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.02.2017 у справі № 826/740/16 не набрала законної сили, відтак, податкові повідомлення-рішення не вважаються узгодженими.

Крім того, апелянт зазначає, що податкова вимога встановлює лише факти такого порушення вимог чинного законодавства суб'єктом господарювання. В свою чергу податкова вимога є лише підтвердженням позиції податкового органу, яке не має юридичного наслідку, тобто не зобов'язує вносити зміни у ведення бухгалтерського обліку своєї господарської діяльності. Лише податкове повідомлення-рішення, яке має юридичний наслідок та зобов'язує до усунення, саме визначених податковим органом, порушень норм додаткового законодавства суб'єкта господарювання при здійсненні ним господарської діяльності.

Відповідно до пп. 3.1 п.3 порядку направлення органами доходів і зборів податкових вимог платникам податків затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.10.2013 №576 (далі Порядок) податкові вимоги формуються автоматично на підставі даних інформаційної системи органів доходів і зборів.

Так, апелянт вказує, що податкова вимога в даному випадку не має юридичного характеру, оскільки безпосередньо не стосується прав і свобод суб'єктів господарювання, не містить обов'язкового для нього припису, а лише підтверджує факти та обставини, а відтак не є правовим актом індивідуальної дії та не може бути оскаржено до адміністративного суду.

Однак, за визначеним наведеним у підпункті 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

До суду підлягають оскарженню податкові повідомлення-рішення про визначення сум грошових зобов'язань платника податків, будь-які інші рішення органів ДПС щодо податків і зборів, а також стосовно законодавства, контроль за дотриманням якого покладається на органи ДПС, податкові консультації, постанови у справі про адміністративні правопорушення, прийняті податковим органом.

Оскарження податкової вимоги є предметом позову низки адміністративних справ, які розглянуті в адміністративних судах, в тому числі і Верховного суду.

Вказане спростовує доводи апелянта, що податкова вимога не містить обов'язкового припису щодо її виконання, наслідків для платника податків та не може бути оскаржена до суду.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі, та колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.08.2018 у справі за адміністративним позовом Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Імпульс» до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.08.2018 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 22.01.2019