Справа № 161/11060/16-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 січня 2019 року

Київ

справа №161/11060/16-а

адміністративне провадження №К/9901/23357/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Білоуса О.В.,

суддів - Данилевич Н.А., Желтобрюх І.Л.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року (головуючий суддя - Заверуха О.Б., судді - Гінда О.М., Ніколін В.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у місті Луцьку лейтенанта поліції Соханського Дмитра Михайловича, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови,

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у місті Луцьку лейтенанта поліції Соханського Д.М. (далі - інспектор Соханський Д.М.), Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, в якому просив:

- скасувати постанову від 18 серпня 2016 року ПС2 № 778211 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн;

- закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1;

- стягнути з Управління патрульної поліції у місті Луцьку витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката в сумі 3000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18 серпня 2016 року у місті Луцьку по пр. Волі, 7, керуючи автомобілем «TOYOTA LAND CRUISER 200», номерний знак «НОМЕР_1», був зупинений інспектором Соханським Д.М., яким винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення підпункту 9.2 (б) Правил дорожнього руху України. У вказаній постанові зазначено, що позивач не подав сигнал правого покажчика повороту під час перестроювання в крайню праву смугу для руху транспортних засобів. Позивач вважає вказану постанову безпідставною та винесеною з порушенням порядку притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки Правил дорожнього руху не порушував. ОСОБА_1 зазначив, що здійснив вимушений маневр з метою об'їзду ділянки дороги, на якій проводилися ремонтні роботи. При цьому, позивач стверджує, що вмикав світловий покажчик правого повороту, однак, враховуючи технічні характеристики автомобіля при миттєвому маневруванні він міг вимкнутись самостійно.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 вересня 2016 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнати протиправною та скасувати постанову від 18 серпня 2016 року ПС2 № 778211 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року скасовано постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 вересня 2016 року та прийнято нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим у справі судовим рішенням суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 вересня 2016 року залишити в силі.

В обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначив, що висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог є помилковими, оскільки в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення. Позивач стверджує, що рухаючись за іншим автомобілем, був позбавлений можливості візуально спостерігати проведення ремонтних робіт, внаслідок чого, з метою уникнення дорожньо-транспортної пригоди був вимушений різко маневрувати з лівої смуги у праву. ОСОБА_1 зазначає, що на наданому відповідачем відеозаписі чітко видно, що попереджувальний про проведення ремонтних робіт дорожній знак 1.3.7, встановлений з порушенням вимог пункту 1.37 Правил дорожнього руху України, а саме ближче ніж 50-100 метрів до небезпечної ділянки. Крім того, позивач зазначає, що судом апеляційної інстанції безпідставно не взято до уваги покази, допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_3, який також підтвердив відсутність в діях ОСОБА_1 порушень вимог Правил дорожнього руху. За таких обставин, скаржник зазначає про безпідставність висновків суду апеляційної інстанції щодо правомірності винесення оскаржуваної постанови.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Справу згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 лютого 2018 року передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Данилевич Н.А., Желтобрюх І.Л.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 серпня 2016 року відповідачем, стосовно позивача, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 778211, якою ОСОБА_1 визнано винним за частиною другою статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

У постанові зазначено, що 18 серпня 2016 року об 11 год. 25 хв. у місті Луцьку, по пр. Волі, 7, водій ОСОБА_1, керуючи автомобілем «TOYOTA LAND CRUISER 200» номерний знак «НОМЕР_1», не подав сигнал правого покажчика повороту під час перестроювання в крайню праву смугу для руху транспортних засобів, чим порушив підпункт 9.2 (б) Правил Дорожнього Руху України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що правомірність оскаржуваної постанови не підтверджено належними та допустимими доказами. Суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не надано належних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП, а тому притягнення його до відповідальності є необґрунтованим та протиправним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначив щодо помилковості висновків суду першої інстанції про недоведеність вини позивача та наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки вчинення позивачем адміністративного правопорушення підтверджується дослідженим у судовому засіданні відеозаписом. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно винесено оскаржувану постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погоджується із зазначеними висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов'язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 9.2 ПДР України, водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед початком руху і зупинкою та перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Частиною другою статті 122 КУпАП встановлено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не надано доказів на підтвердження правомірності винесення оскаржуваної постанови. Позивач в свою чергу, заперечував факт неподання сигналу правого повороту. При цьому, допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_3 підтвердив факт увімкнення позивачем світлового покажчика при перестроюванні у крайню праву смугу.

Суд апеляційної інстанції досліджуючи наданий відповідачем відеозапис встановив, що позивач не увімкнув світловий покажчик правого повороту при перестроюванні у крайню праву смугу, що спростовує наведені ним у позовній заяві твердження про виконання вимог підпункту 9.2 (б) ПДР України. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем доведено правомірність винесення постанови від 18 серпня 2016 року ПС2 № 778211.

Позивач заперечуючи порушення ним Правил дорожнього руху стверджував, що був позбавлений можливості візуально спостерігати проведення ремонтних робіт, а тому його маневр мав вимушений характер, у зв'язку із чим такі дії не можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення. ОСОБА_1 вважає, що у такому випадку він діяв у стані крайньої необхідності.

Відповідно до пункту 2.3 Розділу 2 ПДР України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Згідно пункту 1.10 ПДР України, дорожня обстановка - сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом.

Отже, (враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини цієї справи) позивач, кермуючи автомобілем повинен був бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, у т.ч. і за організацією дорожнього руху, наявністю перешкод та відповідними дорожніми знаками. І при необхідності прийняти потрібні міри до безпечного керування у т.ч. до зниження швидкості руху автомобіля, з метою недопущення порушень вимог Правил дорожнього руху.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин Верховний Суд погоджується висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

За приписами статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості перевіряти правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, інакше, аніж на підставі встановлених ними фактичних обставин справи. При цьому будь-яких обставин, які б свідчили про допущення судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права, що дозволяли б суду вийти за межі доводів касаційної скарги та слугували обов'язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, Верховним Судом не встановлено.

Колегія суддів критично ставиться до доводів скаржника з приводу порушень судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які полягали у безпідставному не взятті до уваги пояснень свідка ОСОБА_3

Згідно з частиною першою статті 69 КАС України (в редакції чинній на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції), доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частиною першою статті 70 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, колегія суддів Верховного Суду не вбачає порушень процесуального законодавства судом апеляційної інстанції під час розгляду цієї справи, оскільки встановлення належності чи неналежності доказів, їх допустимості та достатності, переваги одних доказів над іншими, а також їх оцінка належать до компетенції суду апеляційної інстанції.

Решта доводів касаційної скарги, по суті, зводяться до незгоди з мотивами суду апеляційної інстанції, якими він керувався при оцінці доказів і встановлених на цих підставах обставин дорожньої-транспортної ситуації за участю позивача, що в підсумку вплинуло на прийняття рішення про наявність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, поставленого йому за провину, та правомірність оскаржуваної постанови.

З урахуванням визначених статтею 341 КАС України меж перегляду касаційним судом рішення суду апеляційної інстанції, такі аргументи позивача не можуть слугувати підставою для висновку про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскарженого судового рішення.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені у касаційній скарзі не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України, суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 341, 343, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді Н.А.Данилевич

І.Л.Желтобрюх