Справа № 640/18880/18
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 січня 2019 року № 640/18880/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Скочок Т.О., при секретарі судового засідання Новик В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні

за позовомОСОБА_1
до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві
провизнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1) з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі також - відповідач), в якому просила: визнати протиправною та скасувати постанову ВП №29911127 від 06.03.2018 Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про стягнення з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) виконавчого збору у розмірі 447 765,32 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 було прийнято постанову про стягнення виконавчого збору ВП №29911127 від 06.03.2018. Дану постанову позивач вважає незаконною з тих мотивів, що за змістом норми ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 18.01.2018 №2269-VIII) було чітко визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. На думку позивача, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми. Разом з тим, як стверджує позивач, матеріали виконавчого провадження не містять доказів того, що державним виконавцем було здійснено дії з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника (позивача) на користь стягувача присуджених сум за виконавчим документом, а також не засвідчують обставину примусового стягнення грошових коштів з боржника або перерахування боржником таких коштів, згідно рішення суду. З наведених мотивів позивач вважає відсутніми правові підстави для винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.12.2018 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено розгляд справи по суті у судовому засіданні.

15.01.2019 у судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві.

У призначене на 22.01.2019 судове засідання позивач явку свого уповноваженого представника не забезпечила, та попередньо подала до канцелярії суду заяву про здійснення розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 та її представника.

Відповідач явку свого уповноваженого представника у судові засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про дати, час і місце судових засідань, та жодних письмових відзиву на позовну заяву та додаткових документів (а саме - матеріалів виконавчого провадження №29911127) до суду не подав.

Відповідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представника позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебувало виконавче провадження №29911127, відкрите на підставі виконавчого документу - виконавчого листа №2-104/11, виданого 21.10.2011 Оболонським районним судом міста Києва на виконання рішення від 01.02.2011 у цивільній справі №2-104/11 щодо стягнення з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» заборгованість за кредитним договором №149-2007 від 23.10.2007 в сумі 4 477 653,25 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - дачний будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку №5, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,0802 га, що знаходиться на 1 лінії в урочищі «Оболонь» (КДТ «Чорнобилець») в Оболонському районі м. Києва, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши ціну початкового продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 6 100 000 грн.

06.03.2018 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 за результатами розгляду заяви представника стягувача (АТ «Дельта Банк») з питання повернення виконавчого листа, виданого 21.10.2011 Оболонським районним судом м. Києва у справі №2-104/11, прийнято постанову ВП №29911127 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Окрім того вказаною постановою від 06.03.2018 ВП №29911127 головний державний виконавець припинив чинність арешту майна боржника, накладений попередньо на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №29911127.

В той же день, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 про стягнення з боржника виконавчого збору від 06.03.2018 (ВП №29911127) постановлено стягнути з боржника - ОСОБА_1 - виконавчий збір у розмірі 447 765,32 грн. (що становить 10 відсотків від суми заборгованості 4 477 653,25 грн., що підлягала стягненню з боржника за виконавчим листом №2-104/11 від 21.10.2011).

Вважаючи постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 06.03.2018 такою, що суперечить положенням ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Слід одразу зазначити, що, за твердженнями позивача, про оскаржувану постанову остання дізналась лише 02.11.2018 під час ознайомлення представника ОСОБА_1 з матеріалами виконавчого провадження №29911127. Копію самої постанови від 06.03.2018 про стягнення виконавчого збору позивач до того часу не отримувала. Дані обставини відповідачем під час судового розгляду не заперечувались та документально спростовані не були.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом оскарження у даній справі є постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 06.03.2018 (ВП №29911127), відтак, у межах спірних правовідносин застосуванню підлягають положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII), в редакції Закону України від 07.12.2017 №2234-VIII, що діяла станом на день прийняття оспорюваної постанови від 06.03.2018, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 5 цього Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приписами ч. 1 ст. 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При цьому, виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 зазначеного Закону).

Частиною 5 ст. 26 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до п. 8 розд. 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерством юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 20.07.2017 №2314/5) стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується з суми, яка не була сплачена боржником до відкриття виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Частинами першої та другої ст. 27 Закону №1404-VIIІ передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами п. 1 - 6 ч. 5 ст. 27 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також, ч. 9 ст. 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

З аналізу вказаної норми суд робить висновок, що частина перша та друга ст. 27 Закону №1404-VIII встановлюють загальні правила стягнення виконавчого збору виконавцем. Разом з тим, ця стаття передбачає винятковий перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується.

Згідно ч. 3 ст. 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Проаналізувавши наведені норми ст. 27 і ст. 40 Закону, під час перегляду в порядку касаційного оскарження ряду схожих адміністративних справ Верховний Суд (у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду) в текстах своїх постанов від 19.04.2018 у справі №825/739/17, від 30.05.2018 у справі №808/3791/16, від 18.10.2018 у справі №442/2670/17 дійшов таких правових висновків: примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено законом. Під час вчинення виконавчих дій виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Частина перша та друга статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII встановлюють загальні правила стягнення виконавчого збору виконавцем. Разом з тим, ця стаття передбачає винятковий перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується. При цьому, частина третя статті 40 зазначеного Закону є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила встановлені частинами першою та другою статті 27 зазначеного Закону - не можуть застосовуватися.

Тобто, виходячи з наведеної правової позиції Верховного Суду щодо застосування норм ст. 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», що в силу припису ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковою для суду в межах даного спору, у разі закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону №1404-VІІІ, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження. Тобто, така постанова виноситься після закінчення виконавчого провадження.

При цьому, зі змісту норми ч. 3 ст. 40 Закону №1404-VIII вбачається, що обставина щодо відсутності фактичного виконання судового рішення через повернення виконавчого документа стягувачу без подальшого виконання у зв'язку з поданням ним відповідної заяви, не є перешкодою для винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору.

Аналогічної правової позиції дотримався Верховний Суд при винесенні постанов від 22.02.2018 та від 30.05.2018 за результатами перегляду в порядку касаційного провадження рішень судів першої та апеляційної інстанції у справах №816/823/17 і №808/3791/16 про скасування постанов про відкриття виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору.

Водночас суд враховує те, що норми Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (в редакції Закону України від 07.12.2017 №2234-VIII), не містять іншого порядку визначення розміру виконавчого збору, ніж той, що наведений у ч. 2 ст. 27 Закону №1404-VIIІ (за змістом якої виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом). Проте вказана ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, на відміну від ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV, що діяв до 05.01.2017 та втратив чинність у зв'язку з прийняттям Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII, (зокрема, частиною вказаної статті Закону від 21.04.1999 №606-XIV передбачалось, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом) не встановлює порядок визначення розміру виконавчого збору, що стягується у випадку повернення виконавчого документу без виконання стягувачу.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що в межах виконавчого провадження №29911127, боржником в якому була ОСОБА_1, стягувач звернувся із заявою про повернення виконавчого документу відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону №1404-VIII. У тексті цієї ПАТ «Дельта Банк» вих. №02.2.3-142 від 20.02.2018 не вказані мотиви, за яких стягувач звернувся до органу державної виконавчої служби з такою заявою, окрім загального посилання на п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавчого провадження».

Так само у текстах постанов державного виконавця, датованих 18.11.2011, 20.06.2013, 10.10.2013, 10.12.2014 та 06.03.2018 (що розміщені в автоматизованій системі виконавчого провадження), а також в наявних у справі матеріалах відсутня інформація про те, що в межах виконавчого провадження №29911127 мала місце одна з подій (фактичне стягнення, повернення або передача стягувачу майна), з яким ч. 2 ст. 27 Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII пов'язує можливість визначення розміру виконавчого збору, що підлягає стягненню з боржника, в тому числі за наслідками повернення виконавчого документу стягувачу без виконання.

З огляду на відсутність законодавчого встановленого механізму визначення розміру виконавчого збору, що підлягає стягненню з боржника у випадку винесення держаним виконавцем постанови про повернення виконавчого документу стягувачу з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 37 цього Закону №1404-VIII, та беручи до уваги наявні у справі матеріали, суд дійшов до висновку про відсутність у головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 правових підстав для прийняття постанови ВП №29911127 від 06.03.2018 про стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору в розмірі 10 відсотків від суми заборгованості, що підлягала стягненню за виконавчим документом, - 447 765,32 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями від 08.11.2018 №4175553 та від 18.12.2018 №4266097 підтверджено, що ОСОБА_1 під час звернення до суду з вказаними позовом сплачено судовий збір у загальному розмірі 4 477,65 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд вказує про присудження на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат у сумі 4 477,65 грн.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, ч.4 ст.229, ст.ст. 241 - 246, 250, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (, адреса: м. Київ, вул. Виборзька, 32) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову ВП №29911127 головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 про стягнення виконавчого збору від 06.03.2018.

Присудити здійснені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) документально підтверджені судові витрати у розмірі 4 477,65 грн. (чотири тисячі чотириста сімсот сімдесят гривень 65 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (, адреса: м. Київ, вул. Виборзька, 32).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням особливостей визначених ст. 272 цього Кодексу.

Суддя Т.О. Скочок