Справа № П/9901/832/18
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

17 січня 2019 року

Київ

справа №П/9901/832/18

адміністративне провадження №П/9901/832/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів - Бевзенка В. М.,

Шарапи В.М.,

Білоуса О.В.,

Стрелець Т.Г.,

при секретарі - Шевчук К.В.,

за участю

позивача - ОСОБА_5,

представника відповідача - Белінської О.В.,

представника третьої особи - Лисюка М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_5

до Вищої ради правосуддя,

третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України,

про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановив:

23 жовтня 2018 року ОСОБА_5 (далі - позивач) звернувся до Верховного Суду з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП) про визнання протиправним та скасування рішення від 27 вересня 2018 року №3012/0/15-18 «Про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Шполянського районного суду Черкаської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на засідання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) з питання допуску його до другого етапу кваліфікаційного оцінювання йому довелось прибути будучи у відпустці, що порушує гарантоване Конституцією його право на відпочинок. Крім того, позивачу не було відомо про кількісний склад колегії, затверджений рішенням ВККС, що не дає позивачу можливості встановити чи було засідання такої колегії повноважним. ОСОБА_5 вважає неможливість оскарження результатів оцінювання практичного завдання призводить до порушення встановленого Конституцією України права на оскарження рішень та дій органів державної влади та міжнародних стандартів. З огляду на прийняте ВККС рішення від 26 квітня 2018 року №556/ко-18 позивач вважає, що кваліфікаційне оцінювання відносно нього було проведено не в повній мірі, його не було допущено до етапу «дослідження досьє та проведення співбесіди», тобто ВККС не в повній мірі проведено перевірку його компетентності, професійної етики і доброчесності, які є критеріями кваліфікаційного оцінювання. Водночас ОСОБА_5 вказує на невідповідність процедури написання судового рішення під час виконання практичного завдання передбаченій процесуальним законом процедурі прийняття рішення суддею в нарадчій кімнаті, а тому оцінювання його практичного завдання в 27 балів є необ'єктивним. Вказані порушення процедури прийняття рішення ВККС від 26 квітня 2018 року свідчать про його протиправність. Також позивач посилається на відсутність у статті 126 Конституції України такої підстави звільнення судді, як виявлення за результатами кваліфікаційного оцінювання його невідповідності займаній посаді чи відмова останнього від оцінювання. Позивач, вказуючи на європейські стандарти, вважає, що правове регулювання звільнення суддів з посади у зв'язку з невідповідністю займаній посаді суперечить не лише конституційним гарантіям, а й принципам верховенства права, пропорційності, справедливості та правової визначеності. Крім того, позивач зауважує, що повідомлення про засідання ВРП, до порядку денного якого було включено питання про звільнення позивача з посади судді, останнім було отримано лише один раз 21 вересня 2018 року. Не зважаючи на направлення позивачем клопотань про відкладення розгляду питання щодо його звільнення, ВРП прийнято рішення про звільнення позивача без його участі (а.с. 1-12).

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив залишити позовну заяву ОСОБА_5 без задоволення. Відповідач вказує на те, що Основним Законом безпосередньо передбачено, що підставою для звільнення судді з займаної посади є виявлення за результатами оцінювання його невідповідності цій посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання. Відповідач зазначає, що оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання відбувається в порядку, встановленому статтею 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», та може бути оскаржено лише з певних підстав. Оскаржуване рішення, як вказує відповідач, містить посилання на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків. Повноважності складу ВРП підтверджується витягом з протоколу засідання ВРП від 27 вересня 2018 року №71. Відповідач зазначає, що позивачем у позовній заяві не вказано про наявність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення ВРП. Крім того, відповідач вказує, що через багаторазове відкладення розгляду питання про звільнення позивача з посади судді відповідно до положень статті 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» ВРП вирішила розглядати дане питання за відсутності судді, оскільки його неявка не перешкоджала розгляду цього питання (а.с. 90-94).

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_5 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення від 27 вересня 2018 року №3012/0/15-18 "Про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Шполянського районного суду Черкаської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV "Перехідні положення" Конституції України" та відкрито провадження у справі №П/9901/832/18. Судове засіданні у справі призначено на 13 листопада 2018 року.

Ухвалою Суду від 13 листопада 2018 року клопотання представника відповідача про залучення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, задоволено. Залучено Вищу кваліфікаційну комісію суддів України до участі у справі №9901/832/18 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. Витребувано у Вищої кваліфікаційної комісії суддів України документи, на підставі яких винесено оскаржуване рішення відповідача від 27 вересня 2018 року №3012/0/15-18 "Про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Шполянського районного суду Черкаської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV "Перехідні положення" Конституції України". Розгляд справи відкладено на 29 листопада 2018 року.

Вищою кваліфікаційною комісією суддів України до Суду надано пояснення, в яких вказано на те, що оскільки позивач отримав менше 50 відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання, а отже не склав іспит і не міг бути допущеним до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди», Комісією 26 квітня 2018 року прийнято рішення №556/ко-18, яким позивача визнано таким, що не відповідає займаній посаді. З огляду на це, рішенням Комісії від 27 квітня 2018 року №579/ко-18 внесено до ВРП подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_5 з посади судді. ВККС вважає, що позивач не навів обґрунтування протиправності спірного рішення ВРП та не навів жодних доказів на підтвердження своїх вимог про визнання його протиправним (а.с. 117-122).

29 листопада 2018 року в судовому засіданні Судом оголошено перерву до 17 січня 2019 року.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила наступне.

29 січня 2018 року рішенням №7/зп-18 Вищою кваліфікаційною комісією суддів України призначено проведення іспиту під час кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді, в тому числі щодо позивача, на 15 березня 2018 року (а.с. 134-136).

12 квітня 2018 року рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України затверджено кодовані результати складених суддями 15 березня 2018 року анонімного письмового тестування та практичного завдання в межах процедури кваліфікаційного оцінювання суддів, відповідно до яких позивач набрав 69,75 балів та 27 балів відповідно (а.с. 129-133).

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 26 квітня 2018 року №556/ко-18 вирішено: визначити, що суддя Шполянського районного суду Черкаської області ОСОБА_5 не склав іспиту для суддів місцевих та апеляційних судів, призначеного рішенням Комісії від 29 січня 2018 року №7/зп-18; відмовити судді Шполянського районного суду Черкаської області ОСОБА_5 у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди», призначеного рішенням Комісії від 20 жовтня 2017 року №106/зп-17, за результатами іспиту суддів місцевих та апеляційних судів; визнати суддю Шполянського районного суду Черкаської області ОСОБА_5 таким, що не відповідає займаній посаді; рекомендовано Вищій раді правосуддя розглянути питання про звільнення з посади судді Шполянського районного суду Черкаської області ОСОБА_5 (а.с. 21-23).

27 квітня 2018 року Вищою кваліфікаційною комісією суддів України прийнято рішення №579/ко-18, яким вирішено внести до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Шполянського районного суду Черкаської області (а.с. 56-57).

Листом ВРП за №19734/0/9-18 від 13 червня 2018 року суддю Шполянського районного суду Черкаської області ОСОБА_5 запрошено на засідання Вищої ради правосуддя на 26 червня 2018 року для розгляду питання про його звільнення з посади судді відповідно до подання з рекомендацією ВККС від 27 квітня 2018 року №579/ко-18 (а.с. 58).

22 червня 2018 року від ОСОБА_5 до ВРП надійшло клопотання про зупинення розгляду питання про звільнення його з посади судді у зв'язку з відкриттям провадження у справі №9901/567/18 за його позовом до ВККС про скасування рішення ВККС (а.с. 59-60).

Листом ВРП від 16 липня 2018 року №23789/0/9-18 суддю Шполянського районного суду Черкаської області ОСОБА_5 запрошено на засідання Вищої ради правосуддя на 26 липня 2018 року для розгляду питання про його звільнення з посади судді відповідно до подання з рекомендацією ВККС від 27 квітня 2018 року №579/ко-18 (а.с. 58).

21 вересня 2018 року на адресу Шполянського районного суду Черкаської області надійшов лист ВРП від 17 вересня 2018 року №33101/0/9-18 про запрошення ОСОБА_5 на 27 вересня 2017 року на засіданні ВРП щодо розгляду питання про його звільнення з посади судді відповідно до подання з рекомендацією ВККС від 27 квітня 2018 року №579/ко-18 (а.с. 24, 71-72).

25 вересня 2018 року на адресу ВРП надійшло клопотання ОСОБА_5 про відкладення розгляду питання про звільнення його з посади судді з приводу участі останнього у розгляді справи №2340/2705/18 за його позовом до територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області та посадових осіб Шполянського районного суду Черкаської області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення суддівської винагороди.

26 вересня 2018 року позивачем на адресу ВРП надіслано клопотання про відкладення розгляду питання про його звільнення через необхідність надання правової допомоги позивачу адвокатом (а.с. 80).

Членом Вищої ради правосуддя ОСОБА_8 складено доповідь з пропозицією звільнення ОСОБА_5 з посади судді Шполянського суду Черкаської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України (а.с. 81-82).

27 вересня 2018 року Вищою радою правосуддя прийнято рішення №3012/0/15-18, яким вирішено звільнити ОСОБА_5 з посади судді Шполянського районного суду Черкаської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України (а.с. 17-19).

Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

За приписами пункту 12 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року №1798-VIII (далі - Закон №1798-VIII) питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України, розглядаються на засіданні Вищої ради правосуддя в пленарному складі на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону. Оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання відбувається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

Стаття 56 Закону №1798-VIII визначає порядок розгляду питання про звільнення судді з посади за особливими обставинами.

Так, питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя.

Питання про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 2 частини шостої статті 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності), Вища рада правосуддя розглядає в порядку розгляду справи щодо порушення вимог щодо несумісності, визначеному главою 3 розділу II цього Закону.

Питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді; порушення суддею обов'язку підтвердити законність джерела походження майна), Вища рада правосуддя розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.

Суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному цим Законом. Неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

При розгляді питання про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України (незгода на переведення до іншого суду в разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду), Вища рада правосуддя встановлює факт відмови судді від переведення до іншого суду (у тому числі факт ухилення від виконання відповідного рішення про переведення) на підставі заяви судді або повідомлення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про таку заяву судді, або повідомлення голови відповідного суду чи його заступника про неприбуття судді до суду для здійснення правосуддя.

Запрошення на засідання Вищої ради правосуддя судді, стосовно якого розглядається питання про звільнення його з посади з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України, є обов'язковим. Суддя та/або його представник має право бути заслуханим на засіданні Вищої ради правосуддя та надати відповідні пояснення. У разі неможливості з поважних причин взяти участь у засіданні Вищої ради правосуддя суддя може заявити клопотання про відкладення розгляду питання про звільнення його з посади. Повторна неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення.

У відповідності до положень статті 57 Закону №1798-VIII рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1, 2 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених законом.

Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених частиною другою цієї статті, або у випадку, якщо суддя не був належним чином повідомлений про засідання Вищої ради правосуддя, на якому було ухвалене рішення.

Суд зазначає, що позивачем ані в позовній заяві, ані в наданих протягом судового розгляду даної справи поясненнях не наведено жодної передбаченої статтею 57 Закону №1798-VIII підстави для оскарження рішення ВРП від 27 вересня 2018 року №3012/0/15-18.

При цьому, зі змісту позовних вимог ОСОБА_5 вбачається фактична незгода останнього з результатами проведеного відносно нього кваліфікаційного оцінювання, на підставі яких ВККС прийнято рішення від 26 квітня 2018 року №556/ко-18 про невідповідність позивача займаній посаді, яке, в свою чергу, стало підставою прийняття ВРП оскаржуваного рішення про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Шполянського районного суду Черкаської області.

Суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу оскаржити результати незадовільного оцінювання, особливо, якщо зачіпаються громадянські права судді в розумінні статті 6 Європейської конвенції з прав людини; і що серйознішими можуть бути наслідки оцінювання для судді, то важливішими є такі права на ефективне оскарження. Для того, щоб з'ясувати, чи порядок оскарження є дієвим на практиці та чи може він призвести до дієвої зміни рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, необхідно ретельно проаналізувати процедуру оцінювання, включно з оскарженням, після того, як зазначену процедуру оцінювання пройде значна кількість суддів (п. 81 Висновку ОБСЄ/БДІПЛ щодо Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 30 червня 2017 року).

Колегія суддів враховує, що для забезпечення незалежності судової системи рішення про звільнення суддів мають ухвалюватись з дотриманням справедливих процедур, які забезпечують об'єктивність і неупередженість, та встановлені у національному законодавстві.

При цьому, важливим запобіжником суддівської незалежності та незалежності судової системи в цілому є можливість оскаржити рішення по суті.

Це узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі «Обермейєр проти Австрії» (CASE OF OBERMEIER v. AUSTRIA); п. 155 рішення Європейського суду з прав людини від 4 березня 2014 року у справі «Гранд Стівенс проти Італії» (CASE OF GRANDE STEVENS v. ITALY)).

При цьому стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами Європейський суд з прав людини виробив позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» (CASE OF DRUЋSTEVNН ZБLOЋNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Ураховуючи наведені правові висновки, Суд вважає за можливе розглянути вимоги ОСОБА_5, ретельно дослідивши дотримання Вищою радою правосуддя при прийнятті спірного рішення положень п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону №1798-VIII, тобто наявність обґрунтованих посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

З оскаржуваного рішення ВРП вбачається, що суддя Шполянського районного суду Черкаської області ОСОБА_5 за результатами складання анонімного письмового тестування отримав - 69,75 бала, за виконання практичного завдання суддя отримав - 27 балів.

За правилами частин першої, другої та п'ятої статті 83 Закон №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.

Відповідно до частин першої і другої статті 85 Закон №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди. Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює ВККС. Іспит є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться шляхом складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією. Порядок проведення іспиту та методика встановлення його результатів затверджуються ВККС. Тестові та практичні завдання іспиту складаються з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. ВККС зобов'язана забезпечити прозорість іспиту. На кожному етапі та під час оцінювання результатів можуть бути присутніми будь-які заінтересовані особи.

Комісія рішенням від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 затвердила Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення (далі - Положення), а рішенням від 04 листопада 2016 року №144/зп-16 затвердила Порядок проведення іспиту та методику встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання.

Пунктами 7 - 9 глави 6 розділу ІІ Положення передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який за результатами складення анонімного письмового тестування набрав менше мінімально допустимого бала, на підставі відповідного рішення Комісії не допускається до виконання практичного завдання, припиняє участь у кваліфікаційному оцінюванні та визнається таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді. Суддя (кандидат на посаду судді), який за результатами виконання практичного завдання набрав менше мінімально допустимого бала, допускається до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання у разі набрання ним мінімально допустимого бала іспиту. Суддя (кандидат на посаду судді), який за результатами етапу «Іспит» набрав менше мінімально допустимого бала, на підставі відповідного рішення Комісії не допускається до етапу «Дослідження досьє та співбесіда», припиняє участь у кваліфікаційному оцінюванні та визнається таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді або відповідність займаній посаді.

Згідно з положеннями частин другої і третьої статті 88 Закон №1402-VIII суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Колегія суддів критично оцінює посилання позивача на необ'єктивність та неповноту (внаслідок недопуску його до наступного етапу) проведеного відносно нього кваліфікаційного оцінювання, недотримання ВККС процедури прийняття рішень щодо результатів складення позивачем іспиту, оскільки позивачем фактично не оскаржено прийняте ВККС рішення від 26 квітня 2018 року №556/ко-18 щодо невідповідності ОСОБА_5 займаній посаді.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 звертався до Верховного Суду з позовом щодо визнання протиправним та скасування даного рішення ВККС, проте у зв'язку з повторним неприбуттям позивача в судове засідання, неповідомленням ним про причини неприбуття до Суду ухвалою від 02 серпня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_5 залишено без розгляду (справа №9901/567/18). При потворному зверненні до Верховного суду із зазначеним адміністративним позовом ухвалою Суду від 09 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_5 повернуто позивачеві у зв'язку з неусуненням виявлених Судом недоліків позовної заяви в частині пропуску строку звернення до Суду (справа №9901/772/18). Таким чином, на час розгляду даної справи наведене рішення ВККС є чинним.

Також Суд вважає необґрунтованими посилання на відсутність у статті 126 Конституції України такої підстави звільнення судді, як виявлення за результатами кваліфікаційного оцінювання його невідповідності займаній посаді чи відмова останнього від оцінювання. Колегія суддів зазначає, що підпункт 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України є самостійною окремою, відмінною від наведених в статті 126 Конституції України, підставою звільнення судді безпосередньо за результатами виявлення під час проведення оцінювання судді невідповідності його займаній посаді за критеріями компетентності.

Щодо доводів позивача про суперечливість правового регулювання звільнення суддів з посади у зв'язку з невідповідністю займаній посаді не лише конституційним гарантіям, а й принципам верховенства права, пропорційності, справедливості та правової визначеності Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Позивач в обґрунтування зазначених доводів вказує на вичерпність підстав для звільнення судді з посади і наводить висновки Конституційного Суду України у рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013. У мотивувальній частині вказаного рішення Суд зазначив, що в Основному Законі України закріплено вичерпний перелік підстав для звільнення судді з посади, що унеможливлює законодавче розширення чи звуження цього переліку.

Проте, колегія суддів зазначає, що вказане рішення ухвалено за результатами розгляду подання Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529) з наступними змінами (далі - Закон № 2453). Зважаючи на реформування судової системи шляхом прийняття змін до Конституції України у 2016 році та викладення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції (Закон №1402-VIII), беручи до уваги характер та природу спірних правовідносин, які виникли внаслідок запровадження такого заходу перевірки відповідності суддів займаній посаді, як кваліфікаційне оцінювання, Суд вважає безпідставним посилання позивача на вищенаведені висновки Конституційного Суду України.

Також, на думку Суду, необґрунтованими є твердження ОСОБА_5 про порушення принципу верховенства права при ухваленні спірного рішення відповідачем.

У пункті 41 звіту Венеціанської Комісії від 25-26 березня 2011 року зазначено, що наразі можливий консенсус щодо обов'язкових елементів (як формальних, так і матеріальних або субстантивних) поняття «верховенство права», зокрема, таких, як законність, в тому числі прозорий, підзвітний і демократичний порядок введення законів у дію; правова визначеність; заборона свавілля; доступ до правосуддя у незалежних і неупереджених судах, в тому числі судовий контроль за адміністративними актами; дотримання прав людини; недискримінація та рівність перед законом.

Тобто принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи, основоположні свободи. У рішенні від 10 грудня 2009 року «Михайлюк та Петров проти України» (заява №11932/02) зазначено, що <… вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві, він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступно відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права…>.

Суд зазначає, що мета, процедура та правові наслідки кваліфікаційного оцінювання суддів чітко визначені та врегульовані Конституцією України, Законами №1402-VIII та №1798-VIII. Положення цих законів, що регулюють спірні правовідносини, є зрозумілими, точними і передбачуваними. Цим законодавством, зокрема, передбачена можливість звільнення судді в тому випадку, коли об'єктивні результати його оцінювання прямо підтверджують нездатність чи небажання судді виконувати свої обов'язки на мінімально прийнятному рівні.

Так, з оскаржуваного рішення ВРП вбачається, що у зв'язку з ненабранням ОСОБА_5 за результатами анонімного письмового тестування та виконанням практичного завдання мінімально допустимого балу, який би надавав останньому право допуску до наступного етапу оцінювання «Дослідження досьє та співбесіда», рішенням ВККС від 26 квітня 2018 року № 556/ко-18 позивача визнано таким, що не відповідає займаній посаді, та рекомендовано Вищій раді правосуддя розглянути питання про його звільнення з посади судді. На підставі цього рішення ВРП, керуючись підпунктом 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, абзацом другим пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, статтями 3, 30, 34, 56, пунктом 12 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1798-VIII, прийняла рішення про звільнення ОСОБА_5

Таким чином, оцінивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази, зваживши всі аргументи та доводи сторін, Суд вважає, що Вища рада правосуддя, приймаючи спірне рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом №1798-VIII, з дотриманням принципів пропорційності та законності. Оспорюване рішення містить обґрунтовані мотиви, з яких відповідач дійшов вірного висновку про необхідність звільнення ОСОБА_5 з посади судді Шполянського районного суду Черкаської області.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що твердження позивача про порушення ВРП процедури прийняття рішення внаслідок розгляду питання про звільнення без його участі є безпідставними. Відповідно до матеріалів справи запрошення на участь у засіданні ВРП з цього питання позивачу надсилалось 13 червня 2018 року, 16 липня 2018 року та 17 вересня 2018 року. В кожному випадку після отримання позивачем вказаних запрошень останнім на адресу ВРП направлялись клопотання про відкладення розгляду питання про його звільнення. Зважаючи на приписи статті 56 Закону №1798-VIII, за якими неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності, Суд не вбачає порушень з боку ВРП з приводу прийняття оскаржуваного рішення без участі ОСОБА_5

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 не підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст. 139, 244-250, 255, 266, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до Вищої ради правосуддя (, 04050, м. Київ, вул. Студентська, б. 12-а), третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України (, 01601, м. Київ, вул. Липська, б. 18/5) про визнання протиправним та скасування рішення від 27 вересня 2018 року №3012/0/15-18 "Про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Шполянського районного суду Черкаської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV "Перехідні положення" Конституції України" - відмовити.

Рішення ухвалено у нарадчій кімнаті, його вступну та резолютивну частини проголошено у судовому засіданні 17 січня 2019 року.

Повний текст рішення складено 22 січня 2019 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Н.А. Данилевич

Судді В.М. Бевзенко

В.М. Шарапа

О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець