Справа № 2а-13868/11/2670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2019 року

м. Київ

справа №2а-13868/11/2670

адміністративне провадження №К/9901/3144/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І.,

суддів: Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В.,

розглянув у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.10.2011 (суддя - Дегтярьова О.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2014 (судді - Вівдиченко Т.Р., Бєлова Л.В., Міщук М.С.) у справі за позовом ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2) до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі міста Києва (далі - ДПІ) про скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, у якому просила: визнати її такою, що не є платником податку на землю по Чоколівському бульвару,30 в м. Києві згідно з діючим на час звернення законодавством; скасувати податкове повідомлення-рішення від 18.04.2011 № про нарахування грошового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб у сумі 1691,50 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення ДПІ прийняла протиправно, оскільки вона не є власником/ користувачем земельної ділянки під багатоквартирним жилим будинком, за яку їй визначено податкове зобов'язання, а тому обов'язку сплачувати земельний податок у неї немає.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 19.10.2011, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2014, позовні вимоги задовольнив частково, визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 18.04.2011 № з тих підстав, що об'єктом справляння земельного податку (плати за землю) є земельна ділянка як окремий об'єкт землекористування, а позивач з придбанням нежитлових приміщень в багатоповерховій будівлі не отримала у власність або користування земельної ділянки. Відмова у позові в частині вимог про визнання позивача такою, що не є платником податку на землю по Чоколівському бульвару,30 в м. Києві згідно з діючим на час звернення законодавством, вмотивована тим, що такі вимоги за своєю суттю є вимогою про встановлення фактів.

Суди встановили, що відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України (далі - ПК України) відповідач виніс податкове повідомлення-рішення, з приводу правомірності якого виник спір.

Позивач є власником нежитлових приміщень №1 та №8 загальною площею 70,2 кв.м у багатоповерховому будинку по бул. Чоколівському,30 в м. Києві, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 28.02.2006, реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 17.03.2006 № 023920.

Станом на 30.06.2010 суб'єктом сплати земельного податку за користування земельною ділянкою по бул. Чоколівському,30 в м. Києві є КП "Залізничний" "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" по утриманню житлового господарства "Залізничний", що підтверджено довідкою Соломянської РДА від 06.07.2010 № 8253/01 та листом Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 24.06.2010 № 07-387/19424. За позивачем будь-які права на земельну ділянку по бул. Чоколівському,30 в м. Києві не зареєстровані.

Правомірність донарахування контролюючим органом грошових зобов'язань із земельного податку за користування зазначеною земельною ділянкою за відповідні періоди позивач оскаржувала неодноразово.

ДПІ подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вимоги касаційної скарги обґрунтовані висновком про неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме статей пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити касаційну скаргу відповідача без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін як такі, що прийняті відповідно до закону та є належно обґрунтованими.

Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2106 № 1401-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, статтю 125 Конституції України викладено в редакції, згідно з якою Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 № 2 "Про визначення дня початку роботи Верховного Суду" днем початку роботи Верховного Суду визначено 15.12.2017.

Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, Кодекс адміністративного судочинства викладено в новій редакції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 21.01.2019 касаційну скаргу відповідача прийняв до провадження та призначив справу до касаційного розгляду у спрощеному провадженні без повідомленням сторін.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи відповідача, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 ПК України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 4.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу XIII ПК України.

Відповідно до підпункту 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв). А згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Таким чином, обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-IV).

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статті 120 ЗК України і статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами пункту 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (пункт 287.8 статті 287 ПК України).

Тобто, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Таке правозастосування відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 07.07.2015 № 21-775а15 в адміністративній справі № 826/12388/13-а, який має враховуватись при застосуванні норм права у подібних правовідносинах відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позов в частині у цій справі, дійшли помилкового висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення від 18.04.2011 № .

Неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права є підставою для скасування судових рішень повністю і ухвалення нового рішення відповідно до статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись пунктом 3 частини 1 статті 349, статті 351, частинами 1, 5 статті 355, статтями 356, 359, підпунктом 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.10.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2014 скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.04.2011 № , в цій частині у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.10.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2014 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

В.В. Хохуляк ,

Судді Верховного Суду