Справа № 160/8618/18
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2018-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

27 грудня 2018 р. Справа № 160/8618/18

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Турлакова Н.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренка Сергія В'ячеславовича, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренка Сергія В'ячеславовича, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренка Сергія Вячеславовича, індексний номер рішення: 41521038 від 08.06.2018 року прийняте на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01.06.2018 року по справі № 200/17434/17 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №38342067 від 24.11.2017 року приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловської Ганни Олегівни щодо внесення запису про право власності № 23565702 на нежитлове приміщення № 83 поз. 20-45, загальною площею 675,1 кв.м., що розташоване за адресою; АДРЕСА_1 на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2017 року за ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідно до пунктів 3 та 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 Кодексу адміністративного судочинства України та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1, 2, 7 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити, серед іншого, про їх захист шляхом визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач - ОСОБА_1, вважає себе власником майна: нежитлове приміщення № 83 поз. 20-45, загальною площею 675,1 кв.м., що розташоване за адресою; АДРЕСА_1 на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2017 року за ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

При цьому, позивач в прохальній частині позову фактично просить суд визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора, якими було скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо внесення запису про право власності на вказане майно.

Згідно рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09.02.2017р. по справі №199/2325/16-ц, яке набрало законної сили 19.08.2017р., Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, законними представниками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_5, до ОСОБА_6, треті особи ОСОБА_5 та Управління - служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Вказаним рішенням суду, позов - задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5, перед Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» у розмірі 22 243 359 гривень 45 копійок звернути стягнення на майно - предмет іпотеки загальною вартістю 11 520 334 гривні 00 копійок, яким забезпечено виконання зобов'язань за Рамковою угодою №№SMERS00411 від 10.12.2007 року та договором про надання траншу №№SME0024286 від 12.07.2011 року, шляхом визнання права власності за Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк», , у т.ч. на:

- нежитлове приміщення №83 поз. 20-45, загальною площею 675,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1, вартістю 5 868 420 гривень 00 копійок, зареєстроване за ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 17.04.2013 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2018 року задоволено заяву ПАТ "Альфа-Банк" про поворот виконання рішення суду в цивільній справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л., ПАТ "Альфа-Банк", третя особа - приватне підприємство "РАК", про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності - скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №38342041 від 24.11.2017 року приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловської Ганни Олегівни щодо внесення запису про право власності №23565688 на нежитлове приміщення 1-19, 83 загальною площею 646, 3 кв.м, що розташоване по АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №38342067 від 24.11.2017 року приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловської Ганни Олегівни щодо внесення запису про право власності №23565702 на нежитлове приміщення №83 поз 20-45, загальною площею 675,1 кв.м. по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1, які були прийняті на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2017 року.

Відтак, суд зазначає, що предметом спору у даній справі є спір про право на вищевказане майно, який виник між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» в межах іпотечного договору та Рамкової угоди №№SMERS00411 від 10.12.2007 року, у зв'язку з чим, даний спір не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень, яким виступає - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренка С.В., так як існує спір про право на спірне нерухоме майно, що підтверджується вищевказаними рішеннями судів, що виключає розгляд справи у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Суд звертає увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року (№21-41а16) у справі за позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій, скасування запису, в якій зазначено, що спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, внаслідок чого колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Частиною 8 статті 30 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій розглядаються судом, визначеним за правилами підсудності щодо розгляду спору, похідними від якого є такі вимоги.

З аналізу наведених норм суд зазначає, що за загальним правилом у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, в межах якого можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією прав власності на майно (квартиру).

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб'єктами стосовно їх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єкта (суб'єктів), а останній (останні) відповідно зобов'язаний виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов'язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін.

Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду у рішенні від 04.09.2018 року (справа №823/2042/16).

Також, в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 р. у справі №802/1792/17-а (провадження №11-109апп18), зазначається, що якщо спірні правовідносини пов'язані із реєстрацією майнових прав, невиконанням умов цивільно-правової угоди, що випливають із договірних відносин, то за таких обставин спір у цій справі не є публічно-правовим і не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, повноваження державного реєстратора щодо перевірки поданих для проведення державної реєстрації документів обмежені встановленням відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами.

Державний реєстратор не може вважатися таким, що порушує права третіх осіб, якщо правомірно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і вносить запис про таку реєстрацію на підставі чинного та не скасованого рішення відповідного суб'єкта, який здійснює публічно-владні управлінські функції.

З огляду на вказане державний реєстратор і орган державної реєстрації не можуть бути належними відповідачами за позовними вимогами про скасування рішення про державну реєстрацію прав чи скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, якщо такі вимоги є похідними від вимоги про скасування рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого державна реєстрація була проведена.

Цей спір є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер, а саме є спором позивача та ПАТ «Альфа-Банк» щодо виконання умов цивільно-правових угод і визнання права власності на нежитлові приміщення.

Також суд акцентує увагу, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 28 серпня 2018 року у справі №820/8219/15 (провадження №11-582апп18) та від 11 вересня 2018 року у справі №817/2398/15 (провадження №11-354апп18), і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від такого висновку.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.01.2017 року по справі № 21-1559а16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи, що заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд приходить до висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити.

При цьому, частиною сьомою статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

На виконання вищенаведеної норми суд роз'яснює позивачеві, що враховуючи суб'єктний склад сторін у даній справі, спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 4, 5, 9, 19, 170, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренка Сергія В'ячеславовича, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення.

Копію ухвали надіслати позивачу разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Турлакова