Справа № 120/4536/18-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 січня 2019 р. Справа № 120/4536/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області (далі - відповідач, Гайсинського ОУПФУ Вінницької області) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" вона є внутрішньо переміщеною особою. До липня 2018 року вона перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва. Починаючи з липня 2018 року перебуває на обліку в Гайсинському ОУПФУ Вінницької області. Однак, з 01.07.2016 виплата пенсії позивачу була зупинена. Розпорядженням відповідача від 01.08.2018 за №128127 виплату пенсії позивачу поновлено з моменту її припинення, тобто з 01.07.2016. З 01.09.2018 пенсія позивачу виплачується щомісячно, однак залишається невиплаченою пенсія за період з 01.07.2016 по 31.08.2018, а саме за 26 місяців в сумі 74547,54 грн.

Листом від 08.11.2018 за № 431/09-33/02-1т відповідач відмовив у виплаті вказаної пенсії, вказавши, що остання буде виплачена в разі прийняття і затвердження відповідного Порядку, що передбачено постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016.

Таку бездіяльність відповідача щодо припинення виплати пенсії, позивач вважає протиправною, а тому звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 14.12.2018 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

У строк, встановлений судом, відповідач надав на адресу суду відзив (вх. №59799 від 26.12.2018), у якому заперечує проти задоволення позовних вимог, вважаючи позов таким, що не підлягає задоволенню. Свою позицію мотивує тим, що 02.07.2018 позивач звернулась до відповідача із заявою щодо запиту пенсійної справи у зв'язку зіз зміною місця проживання. На запит відповідача

02.07.2018 Гайсинським ОУПФУ надіслано запит до управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, щодо витребування пенсійної електронної справи. Дана інформація надійшла до управління 30.07.2018, та за даними що містилися в електронній справі ОСОБА_1 встановлено, що пенсія останній виплачено по 30.06.2016.

На підставі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 02.07.2018 за №510000392 та на підставі витягу з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №8 від 24.07.2018 відповідачем видано розпорядження №128127 від 01.09.2018 про поновлення пенсії ОСОБА_1 з моменту призупинення, а саме з 01.07.2018.

Виплата нарахованих сум ОСОБА_1 за період 01.07.2018 по 31.08.2018 здійснюється відповідно Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 за №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам".

Крім того, у відзиві відповідач вказав, що нарахований борг за період з 01.07.2018 по 31.08.2018 обліковується окремо і не виплачується до визначення порядку виплати цього боргу Кабінетом Міністрів України.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Гайсинському ОУПФУ у Вінницькій області, являється особою, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідкою від 02.07.2018 №510000392, як отримувач пенсії за віком. У зв'язку з тим, що позивач у період з липня 2016 року по серпень 2018 року не отримувала призначених пенсійних виплат, вона, через свого представника, адвоката ОСОБА_2, в серпні та в листопаді 2018 року звернулася до Пенсійного органу із письмовим зверненням про надання інформації щодо причин припинення виплати пенсії та відновлення пенсійних виплат.

Листами від 00.08.2018 № 2562/09-31/07 та від 08.11.2018 за №431/09-33/02-1т Гайсинське ОУПФУ Вінницької області повідомило позивачці про те, що Розпорядженням №128127 від 01.08.2018, відповідно до рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО їй було поновлено виплату пенсії з моменту призупинення, тобто з 01.07.2016.

Вказано, що виплата пенсії за період з 01.07.2018 по 31.08.2018 в сумі 74547,54 грн. буде виплачена в разі прийняття і затвердження відповідного Порядку, що передбачено постановою КМУ №365 від 08.06.2016.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії за віком за період з 01.07.2018 по 31.08.2018 протиправною, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд враховує наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За приписами статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996 ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Надаючи оцінку аргументам відповідача щодо відсутність затвердженого Кабінетом Міністрів України Порядку виплати заборгованості з нарахованої пенсії, як на підставу для не виплати позивачу пенсії за період з 01.07.2016 по 31.08.2018, то суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України", враховуючи наведене позивачу не сплачено заборгованості за минулий період.

Суд вважає зазначену позицію неприйнятною, виходячи з такого.

За змістом конституційних норм (ст.ст.113,116,117 Конституції України) Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Як свідчить зміст поданого до суду відзиву, пенсійним фондом самостійно відновлено виплату позивачу пенсії починаючи з 01.07.2016, тим самим визнано факт неправомірного припинення виплати позивачу належної їй пенсії. Крім того, як вказує відповідач в адресованому позивачу листі від 08.11.2018 за №431/09-33/02-1т, ОСОБА_1 за період з 01.07.2016 по 31.08.2018 нарахована пенсія в сумі 74547,54 грн., однак не виплачена з незалежних від відповідача підстав, а саме у зв'язку з неприйняттям та не затвердженням Порядку, передбаченого постановою КМУ №365 від 08.06.2016.

Таким чином, при вирішенні цієї справи суд застосовує вимоги статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" і зобов'язує відповідача виплатити позивачу заборгованість з неправомірно невиплаченої пенсії з 01.07.2016 по 31.08.2018 як неотриманої з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Що ж до позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Таким чином, положенням ч. 2 ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено обов'язок пенсійного органу нарахувати компенсацію втрати частини доходів разом із виплатою сум пенсії за минулий час.

При цьому, суд звертає увагу на те, що право на захист - це суб'єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Із системного аналізу вказаних норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Таким чином, враховуючи, що обов'язок виплати Гайсинським ОУПФУ Вінницької області компенсації втрати частини доходів прямо встановлений положеннями ч. 2 ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та передбачає її виплату разом із виплатою сум пенсії за минулий час, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у цій частині є передчасними, адже можуть мати місце лише у випадку невиконання відповідачем такого обов'язку під час виплати позивачу заборгованості, яка виникла починаючи з 01.07.2016.

З огляду на викладене, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, задоволенню не підлягають.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред'явленого позову, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Що ж до встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом подання звіту, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі. Тобто, питання щодо зобов'язання відповідача подати такий звіт вирішується судом під час постановлення судового рішення.

Таким чином, встановлення строку на подачу звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов'язком.

В даному ж випадку, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням зазначеного рішення.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

В даному ж випадку, суд не вбачає підстав для звернення даного рішення до негайного виконання, оскільки, як слідує зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення про присудження пенсії у межах суми стягнення за один місяць, тобто умовою для негайного виконання судового рішення є задоволення вимог позивача про стягнення певної суми пенсії, з якої можна виокремити її місячний розмір.

Враховуючи, що ухвалою від 14.12.2018 позивача звільнено від сплати судового збору, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративним позов задовольнити частково.

Визнати протиправними бездіяльність Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо не виплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії за період з 01.07.2016 по 31.08.2018 на загальну суму 74547,54 грн.

Зобов'язати Гайсинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області виплатити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсію за період з 01.07.2016 по 31.08.2018 на загальну суму 74547,54 грн. (сімдесят чотири тисячі п'ятсот сорок сім гривень 54 коп.).

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1)

Гайсинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області (вул. Волонтерів, 17, м. Гайсин, Вінницька область, 23700, )

Рішення у повному обсязі складено: 29.01.2019

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна