Справа № 815/6792/15
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

24 січня 2019 року

справа №815/6792/15

адміністративне провадження №К/9901/30917/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Одесі Міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року

(суддя - Бжассо Н.В.)

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року

(судді - Кравченко К.В., Лук'янчук О.В., Градовський Ю.М.)

у справі №815/6792/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк"

до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Одесі Міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби

про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

У С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство "Марфін Банк" (далі - Товариство, позивач у справі) звернулося до суду з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Одесі Міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби (правонаступником якого є Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби) (далі - податковий орган, відповідач у справі, скаржник у справі), в якому просило визнати недійсною, протиправною та скасувати податкову вимогу від 01 жовтня 2015 року №7-23 на суму 12055,80 гривень.

22 липня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд постановою, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року, позов задовольнив, визнав протиправною та скасував податкову вимогу від 01 жовтня 2015 року № 7-23 відповідача у справі на суму 12 055 (дванадцять тисяч п'ятдесят п'ять) гривень 80 копійок.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що податковим органом не було доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваної податкової вимоги та не було надано жодних належних доказів, які б підтверджували наявність у позивача податкового боргу з податку на додану вартість.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідачем подана касаційна скарга, в якій він, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанови судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У касаційній скарзі скаржник зазначає про правомірність винесення податкової вимоги та відповідно відсутність підстав для її скасування.

Відзив на касаційну скаргу від позивача не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що позивач у справі знаходиться на обліку як платник податків у Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Одесі Міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби.

08 жовтня 2015 року на адресу позивача від податкового органу надійшов лист від 01 жовтня 2015 року за №1201/10/28-08-23-018 з додаванням Податкової вимоги від 01 жовтня 2015 року №7-23 на суму 12 055,80 гривень та рішення №6/23-033/1200 від 01 жовтня 2015 року про опис майна у податкову заставу.

У листі відповідач стверджує, що по Товариству станом на 01 жовтня 2015 року рахується податковий борг на суму 12055,80 гривень з податку на додану вартість, який виник у зв'язку з несплатою узгодженої суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість по податковим деклараціям за квітень та травень 2015 року.

За даними податкового органу позивачем самостійно визначені податкові зобов'язання з податку на додану вартість за квітень та травень 2015 року сплачені до бюджету 10 липня 2015 року, тобто після закінчення граничного строку сплати податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

Однак, як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до інформації, що надана Державною казначейською службою, про надходження на рахунок №3477 в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритому позивачем у справі, на зазначений рахунок надійшли кошти в розмірі 157666,00 гривень 27 травня 2015 року та в розмірі 201567,00 гривень 24 квітня 2015 року з призначенням платежу - податок на додану вартість за квітень, травень 2015 року.

Окрім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що факт своєчасного перерахування позивачем податку на додану вартість за квітень, травень 2015 року встановлено Одеським окружним адміністративним судом у постанові від 24 лютого 2016 року (залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року) у справі №815/6431/15 за адміністративним позовом ПАТ «Марфін Банк» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Одесі Міжрегіонального Головного Управління ДФС, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 13 жовтня 2015 року, яка набрала законної сили з 25 травня 2016 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При вирішенні питання щодо правильності застосування норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить з наступного.

Підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до пункту 57.3 статті 57 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Згідно з пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України, при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно з пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Грошові зобов'язання, визначені податковими повідомленнями-рішеннями стосовно позивача у справі не тільки не є узгодженими, але і скасовані постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2016 року (залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року) у справі №815/6431/15, яка набрала законної сили 25 травня 2016 року відповідно до положень частини п'ятої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

За положеннями частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною другою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) передбачено, що обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Аналіз наведених норм свідчить про обов'язок судів дотримуватись при вирішення справи принципу преюдиції, який в межах спірних правовідносин судами попередніх інстанцій дотриманий.

Відсутність узгодженого грошового зобов'язання ставить під сумнів правомірність оскаржуваної податкової вимоги, що свідчить про правильність висновків судів попередніх інстанцій.

Суд касаційної інстанції визнає, що суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Одесі Міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року у справі №815/6792/15 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф. Ханова

Судді: І.А. Гончарова

І.Я. Олендер