Справа № 381/3204/17
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 381/3204/17 Головуючий у 1 інстанції: Соловей Г.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Файдюка В.В. Чаку Є.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради на постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради, в якому просив: - визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради, що полягають у відмові виплатити ОСОБА_5 одноразової компенсації, як інваліду ІІ групи, захворювання якого повязані з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 45 мінімальних заробітних плат на момент виплати;- зобов'язати Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_5 одноразової компенсації, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який став інвалідом ІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 45 мінімальних заробітних плат виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати на момент виплати.

Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2017 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення ВК Фастівської міської ради щодо не розгляду заяви ОСОБА_5 про виплату йому одноразової компенсації, як інваліду ІІ групи, захворювання якого повязані з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 45 мінімальних заробітних плат на момент виплати; Зобов'язано Управління соціального захисту населення ВК Фастівської міської ради розглянути заяву ОСОБА_5 про виплату одноразової компенсації як інваліду ІІ групи, захворювання якого повязані з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 45 мінімальних заробітних плат на момент виплати та прийняти відповідне рішення. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції, а саме: - в частині визнання протиправною бездіяльності Управління соціального захисту населення ВК Фастівської міської ради щодо не розгляду заяви ОСОБА_5 про виплату йому одноразової компенсації, як інваліду ІІ групи, захворювання якого повязані з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 45 мінімальних заробітних плат на момент виплати; - в частині зобов'язання Управління соціального захисту населення ВК Фастівської міської ради розглянути заяву ОСОБА_5 про виплату одноразової компенсації як інваліду ІІ групи, захворювання якого пов'язані з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 45 мінімальних заробітних плат на момент виплати та прийняти відповідне рішення;- в іншій частині постанову просить залишити без змін.

Зокрема, апелянт посилається на те, що Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради, в межах своєї компетенції та згідно вимог чинного законодавства, розглянуло заяву ОСОБА_5 та надало вмотивовану відповідь, а тому відсутня протиправна бездіяльність щодо не розгляду заяви позивача.

13 грудня 2018 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради надійшла заява, в якій просить розглядати справу без їх участі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

26.12.2006 р. року йому була встановлена ІІ група інвалідності, яка пов'язана з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується довідкою МСЕК.

У серпні 2017 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення ВК Фастівської міської ради із заявою щодо виплати одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами.

Листом відповідача від 30.08.2017 року № 1717 позивачу надано відповідь, що його заяву від 22.08.2017 року розглянуто, однак, у зв'язку з тим, що інвалідність внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС йому встановлена 26.12.2006 року, він втратив право на отримання одноразової компенсації, так як звернувся з відповідною заявою після спливу 6 місяців з дня встановлення інвалідності, що передбачено п.3 Порядку виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян, який затверджено постановою КМУ № 760 від 26.10.2016 року(далі Порядок № 760).

Таким чином, відповідач фактично відмовив в нарахуванні та виплаті одноразової компенсації з підстав пропуску ним строків, передбачених п.3 Порядку № 760.

Не погоджуючись із відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України передбачено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначається Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі Закон № 796-ХІІ).

Відповідно до ст. 48 Закону № 796-ХІІ, одноразова компенсація виплачується учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасникам ліквідації наслідків інших ядерних аварій, особам, які брали участь у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, які стали інвалідами внаслідок відповідних ядерних аварій та випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, дружинам (чоловікам), якщо та (той) не одружилися вдруге, померлих громадян, смерть яких повязана з Чорнобильською катастрофою, участю у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, сімям, які втратили годувальника, та батькам померлого із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких повязана з Чорнобильською катастрофою, дітям-інвалідам, інвалідність яких повязана з Чорнобильською катастрофою.

Частина 3 ст.48 Закону № 796-ХІІ(в редакції ЗУ № 1339-VІІІ від 21.04.2016 року) передбачала, що компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Вказані норми неконституційними не визнавались.

Так, відповідно до пп.4 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 20.04.2007 №649 "Про встановлення розмірів виплат деяким категоріям громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", встановлено розміри виплат одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою.

Як зазначалося, згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», визначення порядку та розмірів соціальних виплат віднесено до відання Кабінету Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначено, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 року № 285 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України», встановлений розмір одноразової компенсації інвалідам ІІ групи в сумі 284,4 гривні.

Отже, визначаючи розмір одноразової компенсації, відповідач повинен був керуватися положеннями Закону, в редакцій чинній на час виникнення у позивача права на отримання такої компенсації.

В подальшому, Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 760 від 26.10.2016 року якою був затверджений Порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян (далі Порядок № 760).

Порядок № 760 регулює питання здійснення виплати передбачених статтею 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї (далі - одноразова компенсація), та щорічної допомоги на оздоровлення (далі - щорічна допомога) деяким категоріям громадян.

Відповідно до п.2 Порядку № 760, одноразова компенсація виплачуються за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України на відповідний рік для соціального захисту громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, центрами з нарахування та здійснення соціальних виплат, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних і районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад за місцем фактичного проживання (перебування) громадян.

Пунктом 3 Порядку № 760 передбачено, що виплата одноразової компенсації здійснюється за єдиною заявою, передбаченою постановою КМУ від 17 серпня 2002 р. N 1146 "Про вдосконалення механізму надання соціальної допомоги", поданою заінтересованою особою протягом шести місяців з дати встановлення інвалідності або смерті годувальника.

Тобто, з вказаного вбачається, що у разі встановлення інвалідності особа повинна звернутися до уповноваженого органу за виплатою одноразової компенсації не пізніше 6 місяців з дати встановлення інвалідності.

Таким чином, вказаним Порядком № 760 (з дати набрання чинності, а саме з 02.11.2016 року) строки звернень громадян із заявами стосовно отримання одноразової компенсації обмежені часом, а саме: протягом 6 місяці з дня встановлення інвалідності.

З матеріалів справи вбачається, що інвалідність позивача, внаслідок захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС була встановлена 26.12.2006 року (а.с.6).

Отже, з 26.12.2006 року позивач має право на виплату одноразової компенсації, передбаченої ст. 48 Закону № 796-ХІІ.

Як зазначалося, ОСОБА_5 звернувся до відповідача із заявою про виплату йому одноразової виплати, як інваліду ІІ групи 22.08.2017 року.

В силу ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Рішенням від 9 лютого 1999 року N 1-рп (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дає тлумачення, що у частині першій статті 58 Конституції України дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзац другий пункту 2 мотивувальної частини цього Рішення).

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що Порядок № 760, який набрав чинності 02.11.2016 року, в частині п.3, до позивача не застосовується, оскільки інвалідність, з якою пов'язується настання його права на отримання одноразової допомоги, встановлена позивачу в 2006 році.

Акти, які діяли з 1993 року по 02.11.2016 року, а саме: Закон № 796-ХІІ, роз'яснення Мінчорнобиля України, Мінфіну України, Мінсоцзахисту України та Мінпраці України від 01.12.92 р. NN 1160/ЗК, 13-412/338, 02-29, 09-4172; наказ МНС від 31.12.96 N 28 "Про затвердження Положення про порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям за втрату годувальника", зареєстрований у Міністерстві юстиції 14.04.97 за № 129/1932 строки звернень громадян із заявами стосовно отримання вказаних одноразових компенсаційних виплат часом не обмежували.

Таким чином, відмова відповідача у виплаті позивачу одноразової компенсації з підстав пропуску ним строків звернення з заявою до уповноваженого органу, передбачених п.3 Порядку № 760, прийнята без врахування всіх обставин необхідних для вирішення питання, а тому є неправомірною.

Також, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 у 2017 році звернувся до відповідача з заявою щодо виплати йому одноразової компенсації, передбаченої ст. 48 Закону № 796-ХІІ, але будь-якого рішення за його заявою по суті відповідачем прийнято не було.

Обов'язок щодо здійснення нарахування та проведення виплати позивачеві одноразової компенсації, як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та є інвалідом, покладений саме на орган соціального захисту населення за місцем перебування позивача (місцем реєстрації).

Під час апеляційного розгляду справи апелянтом не спростовано, що одноразова компенсація в розмірі 45 мінімальних заробітних плат УСЗН виконавчого комітету Фастівської міської ради позивачу нарахована не була.

Одноразову компенсацію позивач, як інвалід ІІ групи, захворювання якого пов'язані з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не отримував.

Отже, з дати встановлення позивачу інвалідності (з 26.12.2006 року) виплата позивачу одноразової компенсації, згідно ст. 48 Закону України № 796-ХІІ, відповідними органами, які були уповноважені на виплату вказаної компенсації, не проводилась.

Апелянт, вказуючи на неправомірність висновків суду першої інстанції посилається на те, що заява позивача подана довільної форми та не встановленого зразка, однак, Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради, в межах своєї компетенції та згідно вимог чинного законодавства, розглянуло заяву ОСОБА_5 та надало вмотивовану відповідь, а тому, на думку апелянта, відсутня протиправна бездіяльність щодо не розгляду заяви позивача.

Колегія суддів зауважує, що відповідач, розглядаючи заяву позивача повинен був застосувати норми законодавства, що були чинні на час звернення позивачем із заявою про виплату компенсації. Відмова відповідача не ґрунтується на нормах чинного законодавства та обґрунтованих доводах.

Крім цього, відповідач, розглянувши заяву позивача, обмежився формальною письмовою відповіддю з посиланням на порядок, який не підлягав застосуванню до спірних правовідносин, не відмовив у призначенні компенсації і не приймав рішення про її призначення. А тому, доводи апелянта, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, суд не може перебирати на себе функцію здійснення перерахунку та нарахування виплати замість органу, на який покладено такі повноваження.

А тому, з огляду на зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для забов'язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_5 про виплату одноразової компенсації як інваліду 2 групи, захворювання якого пов'язані з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 45 мінімальних заробітних плат на момент виплати та прийняти відповідне рішення.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Файдюк В.В. Чаку Є.В.

Повний текст постанови виготовлено 28.01.2019 року.