Справа № 320/5788/18
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2018-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2018 року м. Київ № 320/5788/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенко О.Д., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 310 266,45 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у серпні 2018 року звернувся до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух») із заявою про виплату компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі - 310 266,45 грн., однак відповідач відмовив через відсутність на це підстав.

На думку позивача такі дії є неправомірними та такими, що порушують його права та законні інтереси.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.11.2018 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження).

Частиною 5 ст. 262 КАС України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Засобами поштового зв'язку 27.11.2018 надійшов відзив на адміністративний позов, відповідно до якого відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є полковником у відставці, на виконання наказу Міністра оборони України від 19.10.1999 № 600 був відряджений із залишенням на військовій службі до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерства транспорту і зв'язку України.

Посвідченням серії НОМЕР_1 від 28.09.2015, виданим Деснянським управлінням праці та соціального захисту населення м. Києва підтверджується, що позивач є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни.

На підставі наказу Міністра оборони України № 261 від 02.08.2013 наказом генерального директора ДП «Украерорух» від 27.08.2013 № 448/о позивач був звільнений з військової посади у запас з посади начальника зміни відділу управління використання повітряного простору «Украероцентру» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України у військовому званні полковника відповідно до п. «б» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (за станом здоров'я).

На день звільнення з військової служби вислуга років позивача у Збройних Силах України становила 27 років 10 місяців.

Відповідно до довідки ДП «Украерорух» від 28.08.2013 № 10.1-891 розмір грошового забезпечення позивача на момент звільнення становив - 14 566,50 грн.

Після звільнення з військової служби позивач звернувся з листом до ДП «Украерорух» з вимогою здійснити виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 % від грошового забезпечення за кожен календарний рік вислуги, що становило - 196 647,75 грн.

Листом від 24.09.2013 № 1.24-41 ДП «Украерорух» повідомило позивача про те, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та п. 4 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виплата одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби має здійснюватись за рахунок коштів державного бюджету, призначених для утримання Збройних Сил України. ДП «Украерорух» не отримує кошти з державного бюджету України і тому не може здійснювати виплату зазначеної грошової допомоги.

Не погодившись з даною відмовою у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби позивач звернувся до суду.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 03.04.2015 у справі № К 800/21250/14 з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України було стягнено на користь позивача одноразову грошову допомогу у розмірі - 196 647,75 грн.

В серпні 2018 року позивач дізнався, що нормами Кодексу законів про працю України передбачена компенсація за невиплату працівникові належних сум при звільненні у визначені чинним законодавством строки, у зв'язку з чим 30.08.2018 звернувся до ДП «Украерорух» із заявою про виплату компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі - 310 266,45 грн.

Листом від 08.10.2018 № 1-26.2-4799 відповідач відмовив у виплаті коштів, у зв'язку з відсутністю на це правових підстав, оскільки передбачені трудовим законодавством норми про оплату праці і порядок вирішення відповідних спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Позивач, вважаючи таку відмову протиправною, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами ст. 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 1 ст. 15 Закону України № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ).

Закон № 2262-ХІІ регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ.

Так, згідно ч. 1 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ виплата зазначеної в ч.ч. 1 та 2 цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Службою судової охорони, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Абзацом 1 п. 10 Постанови від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, та членам їхніх сімей» (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, а тому твердження відповідача щодо неможливості застосування трудового законодавства до даних правовідносин є безпідставними.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки позивач був звільнений з підприємства 27.08.2013, а виплата була здійснена 08.06.2015, то затримка підприємства з розрахунку з позивачем становить - 21 місяць і 11 днів (або 21,3 місяця).

Так, як розмір грошового забезпечення на момент звільнення позивача становить 14 566,5 грн., то компенсація позивачеві повинна бути виплачена у сумі - 310 266,45 грн. (14 566,5 грн. х 21,3).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за затримку проведення розрахунку у розмірі - 310 266,45 грн.

Щодо тверджень відповідача про пропущений позивачем строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, суд не бере до уваги дані твердження, оскільки позивач звернувся до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України 30.08.2018.

Згідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене та беручи до уваги докази, які наявні у матеріалах справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 72-77, 90, 143, 194, 242-246, 250, 255 КАС України, суд -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 310 266,45 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Головенко О.Д.