Справа № 2340/3297/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/3297/18 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4, Міністерства внутрішніх справ України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2018 року, що прийняте у місті Черкаси, справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи без самостійних вимог на предмет спору Управління поліції охорони в Черкаській області та Ліквідаційна комісія УМВС України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення (висновок) про результати розгляду заяви позивача від 10.03.2017 щодо виплати одноразової грошової допомоги, який затверджений 02.11.2017 Міністерством внутрішніх справ України;

- зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення (висновок) про призначення одноразової грошової допомоги позивачу за його заявою від 10.03.2017 і надіслати це рішення (висновок) до Ліквідаційної комісії Управління державної служби охорони при МВС України в Черкаській області та до Державної казначейської служби України для виплати одноразової грошової допомоги відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України №850 від 21.10.2015 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції".

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2018 року позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення (висновок) про результати розгляду заяви позивач від 10.03.2017 щодо виплати одноразової грошової допомоги, який затверджений 02.11.2017 Міністерством внутрішніх справ України;

- зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення (висновок) про призначення одноразової грошової допомоги позивачу за його заявою від 10.03.2017 відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України №850 від 21.10.2015 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції".

Позивач в апеляційній скарзі просить частково скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд має зобов'язати надіслати відповідача його рішення на виконання.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Апеляційну скаргу також подано і відповідачем, у якій скаржник просить суд скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким позов відмовити у задоволенні позову повністю, а в іншій частині - без змін, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для прийняття відповідачем рішення про призначення і виплату одноразової грошової допомоги позивачу відсутні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4, при проходженні служби міліціонером - водієм спеціального взводу груп затримання Смілянського MB УДСО при УМВС України в Черкаській області в період з 25.09.2008 по 30.09.2015 набув захворювання та інвалідність II (другої) групи пов'язаної з проходженням служби в органах внутрішніх справ, що підтверджується довідкою до Акту огляду медико - соціальною експертною комісією від 20.10.2015 року № 195079.

Позивач 08.04.2016 звернувся із заявою (рапортом) та необхідними доданими документами до Управління Держаної служби охорони Управління МВС України в Черкаській області про призначення в зв'язку із цим одноразової грошової допомоги.

На вказане звернення 08 червня 2016 року Управління Державної служби охорони надіслало лист № 17/3-95л «Про повернення документів», яким позивача повідомлено про те, що у зв'язку із змінами нормативних документів щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги повернуто документи та рекомендовано звернутися по даному питанню за належністю. Разом з листом ОСОБА_4 були повернуті надані ним документи.

На його звернення до Управління поліції охорони в Черкаській області при Національній поліції України щодо надання роз'яснення про отримання одноразової грошової виплати у зв'язку із отриманим захворюванням, йому також було рекомендовано звернутися за належністю.

ОСОБА_4 15 липня 2016 року подав заяву (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги до Ліквідаційної комісії Управління Державної служби охорони при МВС України в Черкаській області з усіма необхідними документами.

Листом за № 1112/43/4/01-2016 29 липня 2016 року Управлінням поліції охорони в Черкаській області Національної поліції України на адресу Департаменту фінансово облікової політики МВС України надіслані матеріали для вирішення питання про виплату одноразової грошової допомоги колишньому міліціонеру-водію спеціального взводу груп затримання Смілянського міжрайонного відділу Управління Державної служби охорони при УМВС України в Черкаській області старшому прапорщику міліції ОСОБА_4

Департамент фінансово-облікової політики МВС України 04 серпня 2016 року листом за № 15/2-2957 надіслав матеріали ОСОБА_4 за належністю до Управління поліції охорони в Черкаській області.

Департаментом поліції охорони Національної поліції України 09 серпня 2016 року листом за № 3111/43/3/02-2016 повернуті матеріали, пов'язані з призначенням одноразової допомоги при встановленні ІІ групи інвалідності ОСОБА_4 Управлінню поліції охорони в Черкаській області, роз'яснено зміст п. 10 Порядку, а також те, що включення до ціни послуг охорони витрат на виплату соціальної виплати, що гарантується державою, буде порушенням законодавства України з питань ціноутворення, оскільки обов'язки держави не можуть бути перекладені на споживачів послуг охорони.

Листом Управління поліції охорони в Черкаській області вих. № 1243/43/4/01-2016 25 серпня 2016 року повернуті матеріали ОСОБА_4, позивачу роз'яснено причину повернення документів.

ОСОБА_4 10 березня 2017 року черговий раз подано заяву (рапорт) до Голови Ліквідаційної комісії Управління Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ в Черкаській області з доданими необхідними документами для призначення одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності.

Соснівським районним судом м. Черкаси 11 квітня 2017 року прийнята постанова, якою задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Управління служби охорони при МВС України в Черкаській області про визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії: зобов'язано МВС прийняти рішення (висновок) за заявою ОСОБА_4 від 10 березня 2017 року щодо виплати одноразової допомоги згідно постанови КМ України від 21.10.2015 № 850.

Постанова Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 квітня 2017 року у справі № 712/3437/17 набрала законної сили 20 липня 2017 року відповідно до ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 20.07.2017.

На виконання постанови Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.04.2017 у справі №712/3437/17 02.11.2017 Міністерством внутрішніх справ України розглянуто матеріали щодо виплати ОСОБА_4 одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №850. Ліквідаційною комісією Управління ДСО в Черкаській області 05.09.2017 затверджено висновок про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_4 у розмірі 275600 грн. Відповідно до п. 3, 4 Положення Про Департамент Державної служби охорони при МВС України, ДДСО здійснює свої повноваження на засадах самофінансування та є органом, фінансування видатків якого здійснюється за рахунок централізованих відрахувань підпорядкованих підрозділів ДСО. Фінансування ДСО з Державного бюджету не передбачалося та не здійснювалося. На підставі викладеного прийнято рішення у виплаті грошової допомоги працівнику міліції охорони ОСОБА_4 згідно з Висновком за рахунок бюджетних коштів, передбачених на утримання МВС, відмовити.

Даний висновок направлено до Національної поліції України для проведення виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_4 з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги приймає саме Міністерство внутрішніх справ України, а виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання Міністерства внутрішніх справ.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що вирішення спірного питання про призначення позивачу одноразової грошової допомоги не належить до компетенції Міністерства внутрішніх справ України.

До набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію", тобто до 07 листопада 2015 року, порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами статті 23 Закону України "Про міліцію" та Порядком № 850.

Відповідно до статті 23 Закону України "Про міліцію" у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності, йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності IIІ групи.

Днем виникнення права на отримання грошової допомоги є, у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Порядком № 850 визначено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв'язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках). Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документів, зазначених в пунктах 6 або 7 Порядку № 850, висновок щодо виплати грошової допомоги.

Міністерство внутрішніх справ України в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 Порядку № 850 документів приймає рішення про призначення або, у випадках передбачених пунктом 14 Порядку № 850, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Пунктом 5 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" Закон України "Про міліцію" визнано таким, що втратив чинність.

Однак, за змістом пункту 15 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Таким чином, як правильно зазначили суди першої та апеляційної інстанцій, за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію" відповідно до Порядку № 850, який діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію"; обов'язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 30 січня 2018 року по справі № 822/1579/17, від 13 лютого 2018 року по справі № 808/1866/16, від 13 лютого 2018 року по справі № 806/845/16, від 15 травня 2018 року у справі № 161/16343/17 та від 19 вересня по справі № 750/2250/17.

На тому, що обов'язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України, наголосили також і суди у справі № 712/3437/17, рішення яких мають преюдиціальне значення при розгляді даної справи в силу частини четвертої статті 78 КАС обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги приймає саме Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 4 частини другої статті 245 КАС передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (частина четверта статті 245 КАС.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення, і це прямо вбачається зі статті 245 КАС.

При цьому, аналіз викладених норм свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення.

У випадку невиконання обов'язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення.

Разом з тим, дійсно існують випадки, у яких суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень діяти певним чином і це вбачається з аналізу зазначених вище норм КАС, зокрема у випадку, коли останній вправі діяти на власний розсуд.

Стосовно дискреційних повноважень, колегія суддів зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку, дійсно, суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним. Отже, у такому випадку буде відсутнім факт невиконання обов'язку та, відповідно, факт порушення прав позивача.

Натомість, у цій справі, повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов'язаний до вчинення конкретних дій - прийняти рішення про призначення допомоги.

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - призначати чи відмовляти у призначенні допомоги.

Таким чином, повноваження відповідача у межах спірних правовідносин не є дискреційними, оскільки при їх реалізації відповідач не має право діяти на власний розсуд.

При цьому, для цілей застосування частини першої статті 2 КАС та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), дискреція адміністративного суду поширюється на вибір найбільш ефективного способу захисту порушених прав позивача від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, встановивши неправомірність відмови у призначенні допомоги, судмає обрати такий спосіб захисту, що не є цілком ефективним з точки зору частини першої статті 2 КАС та статті 13 Конвенції та не виключає можливі подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень у питанні переведення позивача з одного виду пенсії на інший.

Беручи до уваги рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 квітня 2017 року, яким зобов'язано МВС прийняти рішення (висновок) за заявою ОСОБА_4 від 10 березня 2017 року щодо виплати одноразової допомоги згідно постанови КМ України від 21.10.2015 № 850, яке, однак, не призвело до захисту прав позивача, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції про зобов'язання прийняти рішення щодо призначення позивачу спірної допомоги, є цілком ефективним та допустимим способом захисту прав останнього.

Водночас, правильним є висновок суду про те, що позовні вимоги про направлення рішення про призначення допомоги та її виплати є передчасними та не підлягають задоволенню як такі, що є передчасними. Суд не вправі задовольняти позовні вимоги на майбутнє, вирішуючи спори у правовідносинах, які ще не виникли.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 23.01.2019.