Справа № 826/6492/16
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6492/16 Суддя (судді) першої інстанції: Катющенко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Ганечко О.М.,

Сорочка Є.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузик М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року (прийняте в порядку письмового провадження, суддя Катющенко В.П.) у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Каміа плюс" до Головного управління ДФС у м. Києві визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Каміа плюс" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 16.02.2016:

- № про зменшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 19291030,00 грн., у тому числі: основний платіж - 15432824,00 грн. та штрафні (фінансові) санкції - 3858206,00грн;

- № про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість за грудень 2014 року у розмірі 41795,00 грн.;

- № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 24150,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 16.02.2016 № , № та № .

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року та прийняти нову постанову, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач не мав права включати до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість у розмірі 15478694,00 грн., оскільки він не придбавав товар та не виготовляв його. Також зазначено, що оскільки операція з повернення товару не є операцією з придбання або виготовлення товару, остання не створює для платника права формування податкового кредиту за такою операцією. Також, вказано, що ТОВ "Каміа Плюс" безпідставно видавало працівникам кошти під звіт, у той час як останні не звітували за отримані кошти, що свідчить про ігнорування платником податків вимог постанови Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637 "Про затвердження положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні".

11.01.2019 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому така просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки судом першої інстанції було повною мірою з'ясовано обставини, що мають значення для справи та вірно застосовано норми матеріального права.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 28.12.2015 по 19.01.2016 посадовими особами Головного управління ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "Каміа Плюс" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2012 по 31.12.2014, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 по 31.12.2014, за результатами якої складено акт від 26.01.2016 № 12/1/26-15-13-03-04/33646294 (том 1 а.с. 15-59).

Актом перевірки з питань, що оскаржуються позивачем, зафіксовано порушення:

- п. 198.1 ст. 198, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від'ємного значення з податку на додану вартість в сумі 41795,00 грн. та заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті в бюджет в сумі 15432824,00 грн. за грудень 2017 року;

- п. 2.11 гл. 2 постанови правління НБУ від 15.12.2004 № 637 "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", із змінами та доповненнями, зареєстровано у Міністерстві юстиції України від 13.01.2005 за № 40/10320.

Не погодившись з висновками акта перевірки, 05.02.2016 позивач подав до ГУ ДФС у м. Києві письмові заперечення № 10 (том 1 а.с. 60-63).

За результатами розгляду заперечень на акт перевірки відповідач листом від 12.02.2016 № 3043/10/26-15-13-03-04 повідомив позивача про залишення без змін висновків акта перевірки від 26.01.2016 № 12/1/26-15-13-03-04/33646294 (том 1 а.с. 65-69).

У зв'язку з виявленням порушень у ході планової виїзної перевірки, 16.02.2016 відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № про зменшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 19291030,00 грн., у тому числі: основний платіж - 15432824,00 грн. та штрафні (фінансові) санкції - 3858206,00грн (том 1 а.с. 79);

- № про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість за грудень 2014 року у розмірі 41795,00 грн. (том 1 а.с. 81);

- № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 24150,00 грн. (том 1 а.с. 82).

Не погодившись з рішеннями контролюючого органу, ТОВ "Камія Плюс" розпочало процедуру їх адміністративного оскарження.

Проте, рішенням Державної фіскальної служби України від 12.04.2016 № 8075/6/99-99-1001-01-25 скаргу ТОВ "Каміа Плюс" залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 16.02.2016 № , № та № - без змін.

Не погодившись з правовою позицією відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв'язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Так, перевіряючи податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 16.02.2016 № та № на відповідність вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, колегією суддів встановлено наступне.

22.08.2012 ТОВ "Каміа Плюс" (Продавець) уклав договір купівлі-продажу залізничних вагонів № 22/12-04 з компанією North Transportation Logistics OU (Естонія) (Покупець) та ряд додаткових угод до нього, за умовами якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець прийняти та оплатити в порядку та на умовах, визначених договором та додатковими угодами до нього, 298 залізничних вагонів (том 1 а.с. 119-123, 124-126, 145, 159-161).

На виконання умов вищезазначеного договору позивач експортував залізничні вагони компанії North Transportation Logistics OU, що підтверджується актом прийому передачі залізничних вагонів від 15.11.2012 та вантажно-митною декларацією (том 1 а.с. 133-142).

В листопаді 2014 року, через неможливість зареєструвати вагони у базі естонської залізниці та невідповідність деяких технічних вимог вагонів, сторони визнали неналежне виконання обов'язків по договору позивачем та уклали додаткову угоду № 3 до договору купівлі-продажу залізничних вагонів від 22.08.2012 № 22/12-04 (том 1 а.с. 145), згідно якої Покупець зобов'язався повернути 298 вагонів ТОВ "Каміа Плюс", а Продавець - повернути покупцю отримані за вагони кошти.

Відповідно до вантажно-митної декларації № 100260001/2014/147941 (том 1 а.с. 162-166) позивач при ввезенні вагонів на територію України оформив їх у режимі імпорту, сплатив 15478694,00 грн. податку на додану вартість (том 1 а.с. 167) та включив сплачену суму до складу податкового кредиту за грудень 2014 року.

Обґрунтовуючи порушення ТОВ "Каміа Плюс" пунктів 198.1, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, контролюючий орган зазначає, що операція з повернення товарів не є господарською операцією з придбання або виготовлення товарів (у тому числі при їх імпорті), а тому не може розглядатись як юридичний факт, з яким закон пов'язує виникнення у платника права на податковий кредит та, відповідно, у платника податків відсутнє право на включення таких сум ПДВ до податкового кредиту.

Також, у акті перевірки відповідач зазначає, що ТОВ "Каміа Плюс" придбано вагони з метою використання в господарських операціях (реалізація) та, відповідно, сформовано податковий кредит в попередніх звітних періодах. При реалізації вагонів на адресу нерезидента (експорт), застосовано нульову ставку згідно з пп. 195.1.1 п. 195.1 ст. 195 Податкового кодексу України, а при повернення товару повторно включено суму ПДВ до складу податкового кредиту у грудні 2014 року.

Однак, доводи контролюючого органу спростовуються наступним.

За визначенням підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що обов'язковою передумовою виникнення у платника податків права на податковий кредит є нарахування (сплата) податку при придбанні товарів (робіт, послуг) з метою використання у господарській діяльності.

Відповідно до пункту 180.1 статті 180 та підпункту "в" пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України операції платників податку з ввезення товарів на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, а будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України є платником податку для цілей оподаткування податком на додану вартість.

Згідно з пунктом 190.1 статті 190 Податкового кодексу України базою оподаткування для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу III Митного кодексу України, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів.

Пунктом 206.1 статті 206 Податкового кодексу України визначено, що під час ввезення товарів на митну територію України суми податку підлягають сплаті до державного бюджету платниками податку до/або на день подання митної декларації безпосередньо на єдиний казначейський рахунок, крім операцій, за якими надається звільнення (умовне звільнення) від оподаткування.

Таким чином, операція з імпорту товарів передбачає оплату та нарахування податку на додану вартість, який визначається з договірної вартості товару, та сплачується до або на дату подання вантажної митної декларації до контролюючого органу, яким в даному випадку є митний орган.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що платник податків, виконавши перед бюджетом зобов'язання зі сплати податку на додану вартість при імпорті товарів для подальшого використання в межах власної господарської діяльності, має право для включення суми сплаченого податку на додану вартість до складу податкового кредиту.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов'язаннями, що були включені отримувачем таких послуг до податкової декларації попереднього періоду.

Згідно з пунктом 201.12 статті 201 Податкового кодексу України у разі ввезення товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що на платника податків при ввезенні товару на митну територію України покладено обов'язок зі сплати податку на додану вартість, суму якого останній має право включити до вкладу податкового кредиту звітного періоду. При цьому, діюче законодавство на момент виникнення спірних правовідносин не містить положень, що необхідною умовою для виникнення у платника податків права на податковий кредит є оплатне придбання останнім матеріальних цінностей, позаяк визначальною умовою є сплата податку на додану вартість до Державного бюджету згідно з пунктом 206.1 статті 206 Податкового кодексу України.

Отже, визначальним при формуванні податкового кредиту з податку на додану вартість при здійсненні операцій з імпорту товару, у тому числі, у випадку повернення раніше експортованого товару, є сплата під час митного оформлення товару податку на додану вартість та використання імпортованого товару у межах власної господарської діяльності платника податку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач при ввезенні вагонів на територію України оформив їх у режимі імпорту, сплатив 15478694,00 грн. податку на додану вартість.

У свою чергу, відповідачем не оспорюється, що надана позивачем вантажно-митна декларація № 100260001/2014/147941 оформлена належним чином, а визначена в ній сума податку на додану вартість перерахована до бюджету в повному обсязі.

При цьому, відповідачем не заперечується, що залізничні вагони, отримані позивачем на виконання умов договору та додаткових угод до нього, згідно з вантажною митною декларацією, в подальшому використовувалися в оподатковуваних податком на додану вартість операціях в межах господарської діяльності позивача.

Враховуючи встановлені обставини та зважаючи на те, що позивач виконав перед бюджетом зобов'язання зі сплати податку на додану вартість при імпорті товарів для подальшого використання в межах власної господарської діяльності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що останній мав правові підстави для зарахування суми сплаченого податку до складу податкового кредиту.

Відтак, оскаржуване податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 16.02.2016 № не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а також суперечить встановленим у справі обставинам, є протиправним та підлягає скасуванню, що є правовою підставою для задоволення позовних вимог у цій частині.

Також, зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції встановлено відсутність порушень позивачем податкового законодавства під час формування податкового кредиту у грудні 2014 року, суд, враховуючи взаємозв'язок між формуванням податкового кредиту та від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання і податкового кредиту, і, як наслідок, бюджетним відшкодуванням у перевіреному періоді, дійшов висновку про відсутність у контролюючого органу правових підстав для зменшення позивачеві розміру від'ємного значення податку на додану вартість в сумі 41795,00 грн.

Враховуючи викладене, наявні підстави для скасування податкового повідомлення-рішення від 16.02.2016 № та задоволення позову у цій частині.

Перевіряючи податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 16.02.2016 № на відповідність вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, колегією суддів встановлено наступне.

Підставою для прийняття указаного рішення став висновок контролюючого органу про порушення ТОВ "Каміа Плюс" вимог Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637 в частині порядку видачі готівки під звіт та її використання. Зокрема, під час перевірки установлено, що працівники ТОВ "Каміа Плюс" ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримували в касі Товариства кошти під звіт на "господарські потреби", проте звіти про використання коштів указані працівники не складали.

Позивачем в обґрунтування помилковості висновків контролюючого органу, зазначено, що під час перевірки відповідачем не було взято до уваги, що кошти, які були видані під звіт працівникам повертались останніми до каси Товариства. Крім того, позивач вважає, що штраф, застосований контролюючим органом податковим повідомленням-рішенням № є адміністративно-господарською санкцією і повинен застосовуватись у межах строків, установлених статтею 250 Господарського кодексу України.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Так, частиною першою статті 250 Господарського кодексу України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з частиною другою цієї статті, якою ця стаття доповнена Законом України від 02.12.2010 № 2756-VI, зі сфери її дії виключено штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.

Закон України від 02.12.2010 № 2756-VI набрав чинності 01.01.2011 і не має зворотної сили, оскільки доповнення статті 250 Господарського кодексу України частиною другою такого змісту посилює режим юридичної відповідальності.

Таким чином, до 01.01.2011 - часу набрання чинності Податковим кодексом України, санкції за порушення законів, які не є законами з питань оподаткування, належали до адміністративно-господарських санкцій, застосування яких було можливим лише в межах строків, встановлених статтею 250 зазначеного Кодексу, тобто, не пізніше шести місяців з дня виявлення порушення і не пізніше року з дня його вчинення.

Відповідно до підпункту 14.1.39. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно з підпунктом 14.1.265. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України штрафна санкція (фінансова санкція, штраф) - плата у вигляді фіксованої суми та/або відсотків, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, а також штрафні санкції за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Пунктом 58.2. статті 58 Податкового кодексу України передбачено, що податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Таким чином, з 01.01.2011 (часу набрання чинності Податковим кодексом України) санкції за порушення законодавства, яке не є законодавством з питань оподаткування, належали до грошових зобов'язань, застосування яких є можливим лише в межах строків, встановлених Податковим кодексом України.

Відповідно до пункту 102.1. статті 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Враховуючи наведене, лише до порушень, вчинених до 01.01.2011, контролюючий орган зобов'язаний був при застосуванні до суб'єкта господарювання штрафних санкцій, передбачених Указом Президента України "Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки", виходити зі строків застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтею 250 Господарського кодексу України.

У той же час, судом встановлено, що контролюючим органом зафіксовано порушення позивачем Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637, відповідальність за яке передбачена Указом Президента України "Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки" у період дії вимог частини другої статті 250 Господарського кодексу України, а тому дія цієї статті, зокрема, щодо встановлених у ній термінів застосування адміністративно-господарських санкцій, не може поширюватись на штрафні санкції у межах спірних правовідносин.

Разом з тим, висновки відповідача, викладені у акті перевірки, спростовуються наступним.

Підпунктом 170.9.2 п. 170.9 ст. 170 ПК України встановлено, що звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, до закінчення п`ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податків: а) завершує таке відрядження; б) завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок особи, що видала кошти під звіт.

За наявності надміру витрачених коштів їх сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або під час подання зазначеного звіту.

Згідно пункту 2.11 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 N 637, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за N 40/10320, видача готівкових коштів під звіт або на відрядження (далі - під звіт) здійснюється відповідно до законодавства України.

Видача готівкових коштів під звіт на закупівлю сільськогосподарської продукції та заготівлю вторинної сировини, крім металобрухту, дозволяється на строк не більше 10 робочих днів від дня видачі готівкових коштів під звіт, а на всі інші виробничі (господарські) потреби на строк не більше двох робочих днів, уключаючи день отримання готівкових коштів під звіт.

Якщо підзвітній особі одночасно видана готівка як на відрядження, так і для вирішення в цьому відрядженні виробничих (господарських) питань (у тому числі для закупівлі сільськогосподарської продукції у населення та заготівлі вторинної сировини), то строк, на який видана готівка під звіт на ці завдання, може бути продовжено до завершення терміну відрядження.

Видача відповідній особі готівкових коштів під звіт проводиться за умови звітування нею у встановленому порядку за раніше отримані під звіт суми.

Звітування за одержані під звіт готівкові кошти здійснюється відповідно до законодавства України.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі видаткових касових ордерів ТОВ "Каміа Плюс" видано працівникам ОСОБА_4 та ОСОБА_6 аванси на господарські потреби, а саме: 17.01.2014 ОСОБА_4 видано 16600,00 грн, 20.01.2014 ОСОБА_5 видано 16600,00 грн, 21.01.2014 ОСОБА_4 видано 16600,00 грн, 22.01.2014 ОСОБА_5 видано 15000,00 грн, 23.01.2014 ОСОБА_4 видано 13000,00 грн, 24.01.2014 ОСОБА_4 видано 13000,00 грн, 27.01.2014 ОСОБА_4 видано 13000,00 грн, 28.01.2014 ОСОБА_4 видано 13000,00 грн, 29.01.2014 ОСОБА_4 видано 13000,00 грн (том 1 а.с. 168-176).

Так, пунктом 2 Порядку складання Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 05.12.2012 N 1276, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.12.2012 за N 2185/22497 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт (далі - Звіт), подається до закінчення п'ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує таке відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт.

З системного аналізу наведених положень вбачається, що законодавством установлено конкретний термін використання працівником отриманої готівки на заздалегідь визначені потреби і після такого використання у працівника з'являється інший обов'язок - звітувати за витрачені кошти, повернути залишок невикористаних або отримати частину власних коштів, використаних для виконання певних обов'язків.

Отже, зміст вищенаведених норм законодавства у сфері обігу готівки та їх аналіз, вказує на те, що видача коштів під звіт з каси підприємства здійснюється у ході та для забезпечення їх діяльності, з метою контролю за виконанням певних господарських операцій, тобто, окремих цивільно-правових дій.

Обов`язковою, законодавчо-закріпленою умовою видачі коштів з каси підприємств є подання підзвітною особою звіту про використання виданих коштів. При цьому, встановлюючи термін подачі такого звіту, законодавець нерозривно пов`язав його з конкретною подією, а саме: завершенням виконання окремої цивільно-правової дії, на яку видавались кошти.

При цьому, метою подачі звіту є підтвердження працівником використання коштів на визначені роботодавцем потреби.

Згідно з пунктом 3.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (додаток 2), підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства.

Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником.

Під час роботи з готівкою касири (особи, що виконують їх функції) керуються правилами визначення платіжності банкнот і монет Національного банку України.

Отже, первинним документом, який підтверджує прийняття готівки до каси підприємства є прибутковий касовий ордер.

З матеріалів справи вбачається, що працівниками ТОВ "Каміа Плюс" ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не були використані кошти для виданих потреб та з дотриманням строків, визначених Положенням, були повернуті до каси Товариства, що підтверджується наступними прибутковими касовими ордерами: від 20.01.2014 № 3, відповідно до якого прийнято готівку в касу ТОВ "Каміа Плюс" в сумі 16600,00 грн.; від 21.01.2014 № 4, відповідно до якого прийнято готівку в касу ТОВ "Каміа Плюс" в сумі 16600,00 грн.; від 24.01.2014 № 7, відповідно до якого прийнято готівку в касу ТОВ "Каміа Плюс" в сумі 13000,00 грн.; від 27.01.2014 № 8, відповідно до якого прийнято готівку в касу ТОВ "Каміа Плюс" в сумі 13000,00 грн.; від 28.01.2014 № 9, відповідно до якого прийнято готівку в касу ТОВ "Каміа Плюс" в сумі 13000,00 грн.; від 29.01.2014 № 10, відповідно до якого прийнято готівку в касу ТОВ "Каміа Плюс" в сумі 13000,00 грн.; від 30.01.2014 № 11, відповідно до якого прийнято готівку в касу ТОВ "Каміа Плюс" в сумі 13000,00 грн. (том 1 а.с. 177, 178, 181-185).

Так, колегією суддів встановлено та підтверджується матеріалами справи, що грошові кошти видані під звіт були повернуті до каси підприємства.

Згідно звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 22.01.2014 № 5 ОСОБА_4 прозвітував про використання виданої готівки в сумі 367,00 грн. (том 1 а.с. 186-187). Невитрачена частина готівкових коштів в сумі 16233,00 грн. повернута до каси Товариства згідно з прибутковим касовим ордером від 22.01.2014 № 5 (том 1 а.с. 179).

Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 22.01.2014 № 3 ОСОБА_5 прозвітував про використання виданої готівки в сумі 447,48 грн. (том 1 а.с. 188-189). Невитрачена частина готівкових коштів в сумі 14552,52 грн повернута до каси Товариства згідно з прибутковим касовим ордером від 23.01.2014 № 6 (том 1 а.с. 180).

Суд звертає увагу, що невикористані грошові кошти повернуті до каси ТОВ "Каміа Плюс" у встановлені законодавством строки, разом з тим, правова оцінка указаним обставинам не була надана контролюючим органом ні під час перевірки, ні під час розгляду заперечень, ні під час адміністративного оскарження рішень.

Тобто, позивач, після повернення коштів у касу, не мав обов`язку щодо звітування за раніше отримані під звіт суми, оскільки подія, яка є юридично встановленою точкою відліку терміну для подання звіту (виконання окремої цивільно-правової дії), не відбулася.

Отже, доводи податкового органу про те, що позивачем, в порушення пункту 2.11 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні не складено звіт про використання коштів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки чинним законодавством обов`язок щодо складання такого звіту передбачений лише у випадку реалізації наданих під звіт коштів.

Дослідивши видаткові касові ордери, звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт та прибуткові касові ордери позивача, які були видані у період з 17.01.2014 по 30.01.2014, колегія суддів приходить до висновку про відсутність порушень позивачем вимог законодавства про використання готівкових коштів та звітування про їх використання.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 16.02.2016 № не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а також суперечить встановленим у справі обставинам, є протиправним та підлягає скасуванню, що є правовою підставою для задоволення позовних вимог у цій частині.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин було повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23 січня 2019 року.

Головуючий суддя В.Ю.Ключкович

Судді О.М. Ганечко

Є.О. Сорочко