Справа № 161/16953/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2019 року

Київ

справа №161/16953/16-а

адміністративне провадження №К/9901/2073/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Попка Я.С., Сеника Р.П., Хобор Р.Б. від 28 листопада 2017 року

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення йому перерахунку пенсії з 1 січня 2008 року по 1 липня 2012 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 1294 від 07 листопада 2007 року (далі - Постанова № 1294) та за період з 1 липня 2012 року по 1 грудня 2016 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про збільшення розмірів пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 355 від 23 квітня 2012 року (далі - Постанова № 355); зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату недоплаченої пенсії за період з 1 січня 2008 року по 1 липня 2012 року згідно з Постановою № 1294 у розмірі 58% від наступного грошового забезпечення: посадового окладу 1150 грн.; окладу за військове звання 130 грн.; надбавки установленої Указом Президента України від 31 серпня 2001 року № 771/2001 (далі - Указ № 771/2001) у розмірі 100%; надбавки за вислугу років 35%; надбавки за виконання особливо важливого завдань 54%, премії 25 %, та за період з 1 липня 2012 року по 1 грудня 2016 року згідно з Постановою № 355 у розмірі 58% від наступного грошового забезпечення: посадового окладу 1150 грн.; окладу за військове звання 130 грн.; надбавки за Указом № 771-2001; надбавки за вислугу років 35%; надбавки за виконання особливо важливого завдання 54%; надбавки за оперативно-розшукову діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення - 3% та премії 58 %.

Обґрунтовуючи позов, вказує на те, що при ознайомленні із матеріалами пенсійної справи позивач виявив, що працівниками пенсійного органу в період з 01 січня 2008 року по даний час при проведенні перерахунку його пенсії не була врахована надбавка установлена Указом № 771/2001 в розмірі 100%, яка була у складі грошового забезпечення на час її призначення.

У зв'язку з прийняттям Постанови № 1294, у позивача не лише змінилися розміри окремих видів грошового забезпечення (змінився посадовий оклад з 170 грн. до 1150 грн., надбавка за вислугу років з 30% до 35%), але й з'явилися нові щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавка за особливо важливі завдання 54%, премія 25%). Однак, при перерахунку пенсії станом на 01 січня 2008 року відповідач врахував йому лише посадовий оклад 1150 грн., оклад за військове звання 130 грн., надбавку за вислугу років 35%, надбавку за особливо важливі завдання 54%, премію 25%, утім зовсім не було враховано такого виду забезпечення, з яких сплачувалися страхові платежі, як надбавка за Указом № 771/2001 100%, які передбачені грошовим атестатом № 70 від 30 грудня 2002 року про призначенні йому пенсії за вислугою років.

Постановою № 355 було передбачено збільшення грошового забезпечення для працівників ОВС України, змінилися розміри окремих видів грошового забезпечення, а саме: премія з 25% до 58%, з'явився новий вид грошового забезпечення - надбавка за оперативно-розшукову діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення - 3%. Однак, при перерахунку йому пенсії з 01 липня 2012 року відповідно до довідки № 2609 про розмір його грошового забезпечення станом на 01 липня 2012 року, в порушення законодавства було враховано лише посадовий оклад 1150 грн., оклад за військове звання 130 грн., надбавку за вислугу років 35%, надбавку за особливо важливі завдання 54%, надбавку за оперативно-розшукову діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення 3%, премію 58%, та зовсім не враховано таких видів грошового забезпечення як надбавку відповідно до Указу №771/2001 100%, які передбачені грошовим атестатом № 70 від 30 грудня 2002 року про призначенні йому пенсії за вислугою років.

Тому позивач просив визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо непроведення перерахунку йому пенсії з 01 січня 2008 року по 01 липня 2012 року відповідно до Постанови № 1294 та за період з 01 липня 2012 року по 01 грудня 2016 року відповідно до Постанови № 355; зобов'язати відповідача провести перерахунок та виплату йому недоплаченої пенсії за вказані періоди з урахуванням вимог встановлених постановами Кабінету Міністрів України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови в перерахунку та виплаті пенсії відповідно до Постанови № 355 за період з 01 грудня 2015 року по 1 грудня 2016 року; зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 період з 01 грудня 2015 року по 1 грудня 2016 року відповідно до Постанови № 355 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 58 % від наступного грошового забезпечення: посадового окладу 1150 грн., окладу за військове звання 130 грн., надбавки 100% згідно Указу № 771/2001, надбавки за вислугу років 35%, надбавки за виконання особливо важливих завдань 54%, надбавки за оперативно-розшукову діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення 3%, премії 58%, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що при перерахунку пенсії позивача відповідачем не були враховані усі складові грошового забезпечення відповідно до довідок в установлених розмірах, оскільки, відповідно до положень частини третьої статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у позивача наявне право на перерахунок пенсії відповідно до наказу МВС України «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» від 31 грудня 2007 року № 499, так як, підставою для проведення перерахунку пенсії є фактична зміна хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців.

Аналізуючи вказані обставини та відповідні норми матеріального права, суд першої інстанції вважав, що відповідач неправомірно відмовив ОСОБА_2 у здійсненні перерахунку пенсії.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області задоволено; постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2017 року у справі № 161/16953/16-а скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з безпідставності посилання суду першої інстанції на частину третю статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до якої усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв'язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, або у зв'язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, оскільки Постановою № 355 передбачено підвищення до пенсії у відсотковому відношенні до розміру пенсії, а не перерахунок у зв'язку зі зміною розмірів окремих видів грошового забезпечення військовослужбовців.

Кабінет Міністрів України не приймав рішення про зміну розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення для відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», або у зв'язку із введенням для них нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, а тому колегія суддів вважала, що підстав для перерахунку пенсії ОСОБА_2 немає.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач діяв у межах своїх повноважень, оскільки Постанова № 355 встановлює лише здійснення підвищення до пенсії у відсотковому відношенні до розмірів пенсії; підстав для перерахунку пенсії та виплати різниці в пенсії за минулий час відповідно до частини третьої статті 63 Закону Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» немає, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями суду апеляційної інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року, як таку, що винесена на основі порушень норм матеріального та процесуального права та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга подана 5 січня 2018 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 5 січня 2018 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Берназюк Я.О., судді Гриців М.І. та Коваленко Н.В.

Ухвалою Верховного Суду від 9 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі 161/16953/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати відзив на касаційну скаргу.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій, на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що ОСОБА_2 з 31 грудня 2002 року отримує пенсію за вислугу років, згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішній справ», що підтверджується посвідченням № 3844.

За даними грошового атестату № 70 ОСОБА_2 працював в НДЕКЦ при УМВС у Волинській області на посаді начальника відділу. Його посадовий оклад складав 170 грн, оклад за військовим або спеціальним званням 130 грн., надбавка за вислугу років 30%, надбавка за Указом № 771/2001 100% з 01 жовтня 2001 року.

Після призначення пенсія позивача неодноразово перераховувалась.

18 листопада 2016 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області з заявою про проведення перерахунку пенсії, так як при перерахунку пенсії станом на 1 січня 2008 року не врахована надбавка за Указом № 771-2001 у розмірі 100%, яка передбачена грошовим атестатом № 70 від 30 грудня 2002 року про призначення пенсії за вислугою років, в результаті чого зменшився її розмірі.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 25 листопада 2016 року № 804/С-01 ОСОБА_2 повідомлено про відмову у задоволенні заяви, з посиланням на те, що додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії скасовані чи такі, що не виплачуються на момент виникнення права на перерахунок пенсії за відповідною посадою, для перерахунку пенсії не враховуються. Якщо внаслідок перерахунку розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції незаконно, з порушенням норм матеріального та процесуального права, скасував рішення суду першої інстанції, який вірно встановив те, що, проводячи перерахунок пенсії позивачу, ГУПФ у Волинській області, незважаючи на зміну розмірів окремих видів грошового забезпечення, врахував позивачу лише посадовий оклад, оклад за військове звання, надбавку за вислугу років, надбавку за особливо важливі завдання, премію та не врахував надбавки 100 %, установленої Указом № 771/2001.

Позиція викладена у відзиві на касаційну скаргу зводиться до того, що Головне управління не відмовляло позивачу в проведенні перерахунку пенсії. Такий перерахунок проведений у визначені строки згідно встановленого законодавством порядку. ОСОБА_2 у своїй заяві до головного управління від 18 листопада 2016 року звертався лише щодо врахування надбавки за Указом № 771/2001, починаючи з 01 січня 2008 року, а тому питання правильності перерахунку на підставі вищевказаної Постанови № 355 не розглядалось. Відтак, між сторонами був відсутній спір щодо заявлених позивачем вимог.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД

Норми матеріального права, в цій справі, суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 46 Основного Закону України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини третьої статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» - усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв'язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, або у зв'язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством. Перерахунок пенсій здійснюється на момент виникнення права на перерахунок пенсій і провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України у строки, передбачені частиною другою статті 51 цього Закону.

Виходячи з аналізу наведеної норми права, підставою для проведення перерахунку пенсії є фактична зміна хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, проведена на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, наділеного правом встановлювати чи змінювати види грошового забезпечення військовослужбовців.

Постановою № 1294 затверджено порядок призначення (перерахунку) пенсій та визначено складові грошового забезпечення для призначення та перерахунку пенсій.

Підставою для перерахунку позивачу пенсії, призначеної на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», є зміна Кабінетом Міністрів України розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення для відповідних категорій військовослужбовців.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1294 від 7 листопада 2007 року дозволено здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби), осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого вкладу в загальний результат служби в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менше 10 % посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення.

Постановою № 355 передбачено здійснення підвищення до пенсій, обчислених відповідно до статей 3, 21 і 36 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 01 липня 2012 року у розмірі 11% розміру пенсій, з 01 вересня 2012 року до 23 % та з 01 січня 2013 року до 35 % розміру пенсій.

Разом з тим, розміри пенсій, обчислені з урахуванням підвищень, не можуть перевищувати розміри пенсій, обчислені відповідно до вказаного Закону, виходячи з грошового забезпечення встановленого Постановою № 1294, за відповідними посадами військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу станом на 01 квітня 2012 року.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 13 лютого 2008 року «Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та внесенням змін до постанови Кабінету Міністрів України № 393, перерахунок раніше призначених пенсій проводиться у разі прийняття рішення Кабінетом Міністрів України про зміну розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення військовослужбовців або у зв'язку із введенням для них нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

Однак, після 1 січня 2008 року Кабінетом Міністрів України не приймалось рішень щодо змін розмірів хоча б одного з видів грошового забезпечення для відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», або у зв'язку із введенням для них нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, а відсоткове підвищення розміру пенсії не є підставою для перерахунку позивачу пенсійного забезпечення.

Структура та умови грошового забезпечення військовослужбовців, запроваджені Постановою № 1294, не змінювалися з моменту їх запровадження, жодних рішень щодо зміни розмірів хоча б одного з видів грошового забезпечення для відповідних категорій військовослужбовців, які мають право на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», або щодо введення для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, Кабінетом Міністрів України не приймалося.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 17 березня 2015 року у справі №21-641а14, та від 21 квітня 2015 року № 21-145а15, а також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 753/20762/15-а, від 20 грудня 2018 року справах № 756/1312/16-а та 759/17402/15-а.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року відповідає, а вимоги касаційної скарги позивача є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У цій справі позивач просить суд визнати рішення відповідача протиправним та зобов'язати вчинити дії спрямовані на реалізацію права на перерахунок йому призначеної пенсії.

Суд в порядку адміністративного судочинства оцінює зазначене рішення органу пенсійного фонду на предмет відповідності, зокрема, статті 19 Конституції України та частині другій статті 2 КАС України, згідно з якими органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України; з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення тощо.

Враховуючи викладене, суд робить висновок, що рішення відповідача щодо перерахунку пенсії стосовно позивача у цій справі є правомірним та відповідає зазначеним положенням Конституції України та КАС України.

Відповідно до статей 147, 151-2 та 152 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України; рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

На сьогодні Конституційний Суд України у своїх рішеннях сформував чітку позицію стосовно запровадження, шляхом прийняття законів, нових механізмів перерозподілу Державного бюджету України та використання бюджету Пенсійного фонду України у соціальній сфері, спрямованих на досягнення розумного балансу між інтересами окремих осіб, суспільства та держави.

У Рішенні від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 листопада 2018 року № 9-р/2018 зазначив, що право громадян на соціальний захист є комплексним, його зміст визначають як Конституція, так і закони України. Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України складовими права громадян на соціальний захист є право на забезпечення їх у разі: 1) повної, часткової або тимчасової втрати працездатності; 2) втрати годувальника; 3) безробіття з незалежних від них обставин; 4) старості; 5) в інших випадках, передбачених законом. Конституційний Суд України вважає, що складові конституційного права громадян на соціальний захист, зазначені у пунктах 1-4 цього абзацу, не можуть бути скасовані законом.

Не може бути скасоване законом також право на пенсійне забезпечення, яке, як зазначив Конституційний Суд України, «є складовою конституційного права на соціальний захист. Згідно зі статтею 46 Конституції України це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення» (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).

Водночас інші складові права на соціальний захист, не конкретизовані в частині першій статті 46 Основного Закону України або в інших його статтях, визначає Верховна Рада України шляхом ухвалення законів, тому вона може змінити, скасувати або поновити їх при формуванні соціальної політики держави за умови дотримання конституційних норм та принципів.

Таким чином, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.

Відтак, апеляційний суд вірно встановив те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2012 року № 355 позивачу було підвищено пенсію з 01 липня 2012 року на 11%, з вересня 2012 року на 23 % та з січня 2013 року - на 35% розміру пенсій, що підтверджується матеріалами справи.

У зв'язку з наведеним касаційний суд вважає правильними висновки апеляційного суду про безпідставність посилання суду першої інстанції на частину третю статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до якої усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв'язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, або у зв'язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, оскільки Постановою № 355 передбачено підвищення до пенсії у відсотковому відношенні до розміру пенсії, а не перерахунок у зв'язку зі зміною розмірів окремих видів грошового забезпечення військовослужбовців.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України, сформованої в Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, до обмеження прав належить звуження їх змісту й обсягу, проте сутність змісту основного права не може бути порушена. Крім того, у Рішенні від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що обмеження стосовно реалізації конституційних прав не можуть бути свавільними та несправедливими, мають установлюватися виключно Конституцією й законами, переслідувати легітимну мету, бути зумовленими суспільною необхідністю її досягнення, пропорційними й обґрунтованими.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 листопада 2018 року № 9-р/2018 зазначив, що право громадян на соціальний захист є комплексним, його зміст визначають як Конституція, так і закони України. Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України складовими права громадян на соціальний захист є право на забезпечення їх у разі: 1) повної, часткової або тимчасової втрати працездатності; 2) втрати годувальника; 3) безробіття з незалежних від них обставин; 4) старості; 5) в інших випадках, передбачених законом. Конституційний Суд України вважає, що складові конституційного права громадян на соціальний захист, зазначені у пунктах 1-4 цього абзацу, не можуть бути скасовані законом.

Не може бути скасоване законом також право на пенсійне забезпечення, яке, як зазначив Конституційний Суд України, «є складовою конституційного права на соціальний захист. Згідно зі статтею 46 Конституції України це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення» (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).

Водночас інші складові права на соціальний захист, не конкретизовані в частині першій статті 46 Основного Закону України або в інших його статтях, визначає Верховна Рада України шляхом ухвалення законів, тому вона може змінити, скасувати або поновити їх при формуванні соціальної політики держави за умови дотримання конституційних норм та принципів.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судом апеляційної інстанцій винесене законне і обґрунтоване рішення, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування чи зміни оскарженого судового рішення відсутні.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду апеляційної інстанції, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко