Справа № 805/3148/17-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року справа №805/3148/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Геращенка І.В., суддів: Арабей Т.Г., Казначеєва Е.Г.,

секретар судового засідання - Токарева А.Г.,

за участю представника позивача - Лисак Т.Г.,

представника відповідача - Шматько А.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 4 вересня 2018 року у справі № 805/3148/17-а (головуючий І інстанції Смагар С.В., повний текст складений 14 вересня 2018 року в м. Слов'янську Донецької області) за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» до Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання угоди недійсною,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» (далі - ТДВ «Шахта «Білозерська», позивач) звернулось до суду з позовом до Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - Добропільське ОУПФУ), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просило визнати недійсною угоди від 1 червня 2012 року № 1/96 про розстрочення погашення заборгованості на загальну суму 20764475 грн. 61 коп. (т. 1 а.с. 4-12, т. 2 а.с. 12-15).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 4 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ТДВ «Шахта «Білозерська» (т. 2 а.с. 90-93).

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове, яким задовольнити позов в повному обсязі (т. 2 а.с. 99-101).

В обґрунтування доводів посилався на те, що твердження суду щодо виконання позивачем оскарженої угоди суперечать ухвалі Донецького окружного адміністративного суду від 16.12.2015 року, яка набрала законної сили.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчив доводи апеляційної скарги та наданого відзиву на неї, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі обставини справи.

1 червня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено угоду про розстрочення погашення заборгованості № 1/96. Відповідно до пункту 1 угоди позивач підтверджує, що заборгованість зі сплати затрат на виплату та доставку пільгових пенсії у розмірі 20764475 грн. 61 коп. підлягає сплаті на користь відповідача, що підтверджується актом звірки від 21 травня 2012 року, підписаного сторонами. До зазначеної угоди був складений графік погашення заборгованості від 21 травня 2012 року, підписаного обома сторонами (т.1 а.с. 17-22).

21 травня 2012 року був складений акт звірки розрахунків між позивачем та відповідачем, відповідно до якого заборгованість позивача складається з боргу за Списком № 1 за період з 1 вересня 2011 року по квітень 2012 року, за сумою заборгованості, яка знаходиться на примусовому виконанні у виконавчій службі, за рішенням суду від 28 березня 2012 року у справі № 2а-20834/10/0570; за списком № 2 за період з січня 2011 року по квітень 2012 року за рішенням суду від 6 грудня 2012 року у справі № 2а-2567/10/0570. Даний акт звірки був підписаний сторонами та скріплений печатками (т.1 а.с. 21-22).

У зв'язку з неналежним виконання умов угоди з боку позивача, відповідач 19 травня 2015 року звернувся до позивача з листом № 5326/07 про дострокове розірвання угоди (т. 1 а.с. 113).

26 жовтня 2015 року позивач надав відповідь на лист відповідача від 19 травня 2015 року, в якому відмовив в розірванні угоди та запропонував свій варіант розірвання угоди (т. 1 а.с. 114-115).

11 листопада 2015 року за № 12108/10 відповідач відмовив позивачу у розірванні угоди (т. 1 а.с. 116-117).

2 березня 2016 року за вихідним № 3241/10 відповідачем до позивача був направлений лист про погодження розірвання угоди, однак листом від 22 квітня 2016 року № 5/412 позивач відмовився від розірвання оскаржуваної угоди (т.1 а.с. 187).

25 травня 2016 року за № 710/10 відповідачем до позивача була направлена претензія та отримана останнім 31 травня 2016 року за вхідним № 09-202, на яку не було надано відповідь (т.1 а.с. 183).

24 лютого 2017 року позивач звернувся до відповідача з листом № 01-217/1 про визнання недійсною угоди № 1/96 від 01.06.2012 року (т. 1 а.с. 23-26).

Листом від 16 березня 2017 року за вихідним № 4219/10 відповідач відмовив позивачу (т.1 а.с. 28).

Відповідач неодноразово звертався до позивача з вимогою щодо проведення звірки, що підтверджується листами від 6 жовтня 2016 року № 15942/04, від 23 вересня 2016 року № 15206/04, від 29 квітня 2016 року № 6403/04, від 10 березня 2016 року № 3538/04, від 24 травня 2017 року № 9706/06, від 13 березня 2017 року № 4045/04 (т. 1 а.с. 179-182, 184-186, 191-193).

Позивачем частково було погашено заборгованість, яка визначена в угоді від 1 червня 2012 року № 1/96, що підтверджується платіжними дорученнями: від 20 червня 2012 року № 417, від 17 серпня 2012 року, № 1025, № 1024, від 19 вересня 2012 року № 1432, від 19 листопада 2012 року № 2202, від 19 грудня 2012 року № 2609, від 19 лютого 2013 року № 624, від 19 березня 2013 року № 1049, від 20 травня 2013 року № 1805, від 20 червня 2013 року № 2232, від 19 серпня 2013 року № 3029, від 19 вересня 2013 року № 3500, від 20 листопада 2013 року № 242764, від 20 грудня 2013 року № 24786500, від 20 лютого 2014 року № 266037, від 20 березня 2014 року № 801422949, від 20 травня 2014 року № 801435336, від 20 червня 2014 року № 1, від 20 серпня 2014 року № 9 (т.1 а.с. 149-167).

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи.

Спірним у справі є наявність правових підстав для визнання недійсною угоди від 1 червня 2012 року № 1/96 про розстрочення погашення заборгованості на загальну суму 20764475 грн. 61 коп.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначаються Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV у редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1058).

Згідно з частиною другою розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, роботах з особливо шкідливими й важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. Підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону. Отже, підприємство зобов'язане відшкодовувати фактичні витрати на виплату і доставку пільгових пенсій.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із пунктом 7 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI заборгованість із сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, нарахованого до 1 січня 2004 року, не погашена станом на 1 січня 2011 року, з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, із сплати фінансових санкцій та пені, що виникла до 1 січня 2011 року, підлягає розстроченню не більш як на 60 календарних місяців починаючи з 1 січня 2011 року.

Отже, з наведеного вбачається наявність правових підстав для розстрочення суми заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, із сплати фінансових санкцій та пені, що виникла до 1 січня 2011 року. Проте, як вже було зазначено, до оскаржуваної угоди увійшла сума заборгованості, яка виникла після 1 січня 2011 року, що фактично не відповідає вищевказаній нормі закону.

Спірною угодою було розстрочена позивачу заборгованість, яка також виникла після 1 січня 2011 року, а отже суд апеляційної інстацнії вважає, що вказана угода не порушує прав та інтересів позивача, а навпаки поліпшує умови сплати заборгованості за більш тривалий час.

Крім того, визнавши недійсною угоду 1 червня 2012 року № 1/96 про розстрочення погашення заборгованості, суд фактично погіршить становище позивача у спірних правовідносинах, оскільки це призведе до стягнення певної частини заборгованості у примусовому порядку, що повністю суперечить принципам адміністративного судочинства.

Окрім того, суд зазначає, що відповідна угода, укладена строком на 60 календарних місяців, про що свідчать вимоги вищенаведеного законодавства та зміст пункту 3 спірної угоди.

Враховуючи те, що угода укладена 1 червня 2012 року, остання фактично припинила свою дію та не породжує для позивача правових наслідків.

Крім того, відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальний принцип приватного права «Дозволено все, що прямо не заборонено законом», а також такі засади цивільного права, як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства. Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину) вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов'язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність дій в акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання позивача на те, що спірна угода укладена в супереч вимогам пунктів 7 та 7-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI та постанови правління ПФУ від 27 вересня 20110 року № 21-4 і суперечить їх приписам, оскільки зазначені нормативно-правові акт не встановлюють пряму заборону на укладання угод про розстрочення погашення заборгованості.

Надані сторонами документи, а саме: листування щодо припинення угоди, позовні заяви щодо стягнення суми заборгованості жодним чином не стосуються спірного питання щодо визнання угоди недійсною відповідно до вимог чинного законодавства України.

Позивачем не надано будь-яких доказів, що зміст укладеної угоди суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та що вони не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ними

Щодо посилання позивача на наявність на розгляді в суді адміністративних позовів пенсійного фонду до підприємства щодо стягнення заборгованості, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач має можливість захищати свої права та законні інтереси в межах даних адміністративних справ, надаючи заперечення, пояснення та заявляючи до суду клопотання про витребування доказів з боку пенсійного фонду щодо підтвердження первинними документами наявної заборгованості, крім посилання лише на наявність угоди від 1 червня 2012 року.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ч. 5 ст. 242, ч. 5 ст. 250, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325, ст. ст. 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 4 вересня 2018 року у справі № 805/3148/17-а за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» до Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання угоди недійсною - залишити без змін.

Повний текст постанови складений 28 січня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: Т.Г. Арабей

Е.Г. Казначеєв