Справа № 813/2955/18
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/2420/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Запотічний І.І.

судді Сапіга В.П.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представник позивача Несторович Б.В.

представник відповідача Рісна Ю.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 813/2955/18 (головуючий суддя Кухар Н.А., м.Львів, рішення проголошено, 10:01:48) за адміністративним позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області до Приватного підприємства «СЦ-Сервіс-Центр Стрий» про стягнення коштів за податковим боргом з рахунків у банках та за рахунок вилучення готівки, -

В С Т А Н О В И В :

09 липня 2018 року Головне управління Державної фіскальної служби у Львівській області (далі- позивач, ГУ ДФС у Львівській області) звернулось в суд з адміністративним позовом до Приватного підприємства «СЦ-Сервіс-Центр Стрий» (далі- відповідач, ПП «СЦ-Сервіс-Центр Стрий»), в якому просило стягнути кошти за податковим боргом з рахунків у банках та за рахунок вилучення готівки.

В обґрунтування вимог адміністративного позову позивач покликався на те, що станом на 23 травня 2018 року у відповідача обліковується борг перед бюджетом з податку на прибуток у розмірі 31 875,72 грн., який добровільно ним не сплачений.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ГУ ДФС у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ГУ ДФС у Львівській області, покликаючись фактично на доводи позовної заяви, наполягає на помилковості висновків суду першої інстанції та неправильній оцінці обставин справи.

Представник особи, яка подала апеляційну скаргу, в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримує з мотивів викладених у ній.

Представник відповідача в судовому засідання заперечив проти вимог апеляційної скарги, вважає її доводи необґрунтованими, а тому просить її відхилити..

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного адміністративного суду приходить висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, зважаючи на наступні обставини.

З інформації наведеній у довідці Головного управління ДФС у Львівській області №5422/9/13-01-17-08 від 24 травня 2018 року судом встановлено, що станом на 23 травня 2018 року у відповідача обліковується заборгованість у розмірі 755 995, 19 грн., в тому числі: податок на прибуток - 31 875, 72 грн., (штрафна санкція - 1020, 00 грн., пеня - 30 875, 72 грн.), податок на додану вартість - 724099, 47 грн., (пеня - 724099, 47грн.).

В межах вимог позовної заяви ГУ ДФС у Львівській області просить стягнути податковий борг у розмірі 31 895, 72 грн., з податку на прибуток приватного підприємства в сумі 31 875, 72 грн, яка складається з:

- 1020, 00 грн.- грошове зобов'язання, яке виникло на підставі податкового повідомлення - рішення від 30 квітня 2015 року № , винесеного на підставі акту перевірки від 30 квітня 2015 року № 971/15-03/32053949), дата виникнення боргу 23 вересня 2015 року.;

- 30 875, 72 грн. - пеня за несвоєчасну сплату узгодженого податкового зобов'язання (згідно зворотного боку облікової картки платника податку та довідки про заборгованість).

Відмовляючи у задоволенні вимоги позивача щодо стягнення податкового боргу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не обґрунтовано коли саме виник податковий борг, а відповідно не доведено обставини, на які покликався позивач.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступні міркування.

Податковим боргом відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визнається сума грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Відповідно до підпункту 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України після закінчення встановлених цих Кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов'язання на суму податкового боргу нараховується пеня.

Строки сплати податкового зобов'язання встановлені статтею 57 Податкового кодексу України.

Згідно п. 57.3 ст.57 Податкового кодексу України у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Пунктом 102.4 ст. 102 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо грошове зобов'язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв'язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов'язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним.

У своїх доводах ГУ ДФС у Львівській області зазначало, що на підставі податкового повідомлення-рішення від 30 квітня 2015 року №, винесеного на підставі акту перевірки №971/15-03/32053949 від 30 квітня 2015 року виникло грошове зобов'язання 1020, 00 грн. Позивач зазначав, що відповідачем, які і він сам підтвердив у своєму відзиві на позов, згадане рішення контролюючого органу не оскаржувалось, а відтак нараховане грошове зобов'язані слід вважати узгодженим.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи позивач не надав доказів, які підтверджували факт направлення відповідачу згаданого вище рішення контролюючого органу. Наявна у матеріалах справи копія повідомлення про вручення поштового відправлення по-перше не містить чіткої дати отримання відповідачем такого повідомлення, по-друге не містить відміток про вміст такого відправлення, і по-третє- датоване 10 квітня 2015 року, а отже за логікою не могло містити рішення контролюючого органу № від 30 квітня 2015 року з огляду на часову послідовність.

При цьому апеляційним судом з'ясовано, що суд першої інстанції зобов'язував позивача надати письмові докази, щодо підтвердження обставини про направлення такого повідомлення, однак такі, зважаючи на матеріали справи, надані не були. Наведені обставини зумовлюють висновок про не підтвердження позивачем належними доказами, на які він покликався як на підставу для задоволення своїх позовних вимог.

Що ж до вимоги позивача про стягнення пені за несвоєчасну сплату узгодженого податкового зобов'язання, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 129.1.1. пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України, після закінчення встановлених цим Кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов'язання на суму податкового боргу нараховується пеня.

При цьому, згідно пункту 95.1., пункту 95.2 статті 95 Податкового кодексу України (в редакції на час звернення позивача до суду), контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності. Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Пунктом 102.1 статті 102 ПК України визначено строк давності - 1095 календарних днів, а пунктом 102.4 цієї статті передбачено, що у разі якщо грошове зобов'язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв'язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов'язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу.

Таким чином, в разі спливу 1095 денного строку з дня виникнення податкового боргу, такий борг визнається безнадійним та підлягає списанню, у тому числі пеня та штрафні санкції, а відтак з того часу в податкового органу відсутнє право вживати будь-які заходи щодо стягнення такої суми боргу.

Податковим кодексом України пеня визначена, як спосіб забезпечення погашення податкового боргу, самі норми щодо порядку нарахування та сплати пені встановлені окремою Главою 12, у той час як штрафні (фінансові) санкції, штрафи передбачені Главою 11 «Відповідальність». Пеня, як спосіб забезпечення податкового боргу нараховується на суму податкового боргу, починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов'язання (при самостійному нарахуванні суми грошового зобов'язання платником податків) або від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов'язання, визначеного у податковому повідомленні-рішенні (при нарахуванні суми грошового зобов'язання контролюючими органами) та закінчується, зокрема, у день зарахування коштів на відповідний рахунок органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Отже, обов'язок сплати пені похідний від обов'язку погашення податкового боргу, та виникає за умови невиконання платником податків обов'язку щодо дотримання податкового законодавства, зокрема й щодо виконання обов'язку сплати грошових зобов'язань, а тому вимоги позивача в цій частині, як вірно зазначив суд першої інстанції, задоволенню не підлягає.

Підсумовуючи наведене апеляційний суд зазначає, що апеляційна скарга в цілому не містить ґрунтовних покликань щодо неправильності висновків суду першої інстанції. При цьому апелянт не навів жодних доводів на їх спростування, а обмежився лише формальним викладом певних обставин, та не приділив уваги тим ключовим висновкам, яким обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених вище обставин справи, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов при вирішенні справи дійшов вірних висновків. помилкового висновку, оскільки вирішуючи даний публічно-правовий спір, не вірно встановлено фактичні обставини справи, надано невірну оцінку дослідженим доказам та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 241, 242, 243, 246, 310, 315, 316, 321, 322, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 813/2955/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
В. П. Сапіга
Повне судове рішення складено 28 січня 2019 року.