Справа № 360/3992/18
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2019-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

25 січня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3992/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) до Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - відповідач), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у припиненні виплати пенсії на адресу позивача;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у непроведені погашення заборгованості по виплаті пенсії на адресу позивача;

- зобов'язати відповідача сплатити заборгованість по пенсійним виплатам на адресу позивача за період з 01.01.2017 по лютий 2018 року включно;

- зобов'язати відповідача поновити пенсійні виплати на адресу позивача за період з травня 2018 року до моменту ухвалення судового рішення по суті спору (а.с.3-8).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

Позивач перебуває на обліку у пенсійному фонді України, як отримувач пенсії. Позивач отримав статус внутрішньо переміщеної особи, так як проживає в населеному пункті м.Стаханов Луганської області, який перебуває у зоні проведення АТО та є тимчасово окупованою територією, на якій не діють органи державної влади України. На підставі отриманого статусу, позивач звернувся до відповідача, щодо продовження отримання соціальної допомоги у вигляді пенсій. Відповідач прийняв заяву та продовжив пенсійні виплати шляхом перерахування на відповідний банківський рахунок. З січня 2017 року включно, відповідач припинив виплату пенсії. Проте в подальшому, із березня 2018 року пенсійні виплати відповідачем було поновлено, але тільки поточні без урахування часу затримки - за період з січня 2017 року по лютий 2018 року включно. За березень та квітень 2018 року пенсійні виплати позивач отримав. З травня 2018 року відповідач знову припинив пенсійні виплати. З приводу призупинення пенсійних виплат та вимогами про виплату за час затримки, позивач в телефонному режимі за телефонами «гарячої лінії» звертався до відповідача, просив вказати причину припинення пенсійних виплат та вимагав їх поновлення. Відповідач за телефоном гарячої лінії повідомив позивача про те, що підставою для припинення пенсійних виплат стала тривала відсутність за місцем реєстрації в якості тимчасово переміщеної особи. Окрім того відповідач в телефонному режимі роз'яснив, що в подальшому будуть проведені виплати заборгованості, але коли - не відомо. В березні та квітні 2018 року відповідач заборгованість не погасив, а з травня 2018 року - припинив пенсійні виплати знову. Неодноразово позивач намагався додзвонитися за телефонами гарячої лінії та з'ясувати, що є причиною припинення пенсійних виплат та де заборгованість по минулим місяцям. За телефоном гарячої лінію відповідач повідомив, що заборгованість сплачена не буде, так як по - перше, в бюджеті немає коштів на саме ці виплати, а по-друге, на даний час відсутній правовий механізм врегулювання вказаних виплат. На підставі викладеного, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, до відділу діловодства та обліку звернення громадян 08.01.2019 за вхідним реєстраційним номером 930/2019 надав відзив на позовну заяву від 28.12.2018 №9274/07-2/3с (а.с.34-37), в якому заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування зазначив, що 17.11.2018 ОСОБА_1 звернулася до Сватівського відділу обслуговування громадян Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області з заявою про запит пенсійної справи з м. Словянськ Донецької області. Відповідно до розпорядження управління від 05.02.2018 року ОСОБА_1 взято на облік, як одержувача пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 01.03.2016 за даними електронної пенсійної справи як внутрішньо переміщену особу. Протягом березня-квітня 2018 року ОСОБА_1. отримала пенсію за період з 01.03.2016 по 31.03.2017 та з 01.10.2017 по 30.04.2018 року. На електронну адресу управління у травні 2018 року надійшли рекомендації Мінфіну щодо зупинення або припинення таких виплат відповідним реципієнтам або групі реципієнтів, у яких поряд з іншими внутрішньо перемішеними особами зазначена ОСОБА_1 З урахуванням зазначеного, згідно з наданою інформацією ОСОБА_1. більше 60 днів перебувала на непідконтрольній українській владі території і вважаєтесь особою, що повернувся до покинутого місця проживання відповідно до ст. 1 Закону № 1706.

На підставі цієї інформації управлінням прийнято розпорядження від 14.05.2018 року про призупинення позивачу виплати пенсії з 01.05.2018 року. Після її звернення до управління 12.06.2018 року із заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_3 управління направило запит до УСЗН Сватівської РДА для проведення перевірки достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання ВПО. Після одержання управлінням протоколу №110 від 12.09.2018 року засідання комісії з розгляду питань щодо призначення відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, управлінням на підставі розпорядження від 18.09.2018 року поновило ОСОБА_1 виплату пенсії. З урахуванням зазначених норм ОСОБА_1 починаючи з жовтня 2018 року отримує пенсію на картковий рахунок, відкритий у АТ «Ощадбанк». Сума пенсії за період з 01.05.2018 по 30.09.2018, яка не виплачена за минулий період, розрахована і буде виплачена за окремим порядком після його затвердження Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене, відповідач просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 07.12.2018 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.1-2).

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належний чином (а.с.82).

Представник відповідача у судове засідання також не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.81).

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість розглянути справу у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, паспорт серії НОМЕР_2, виданий 12.02.2002 року Стаханівським МВ УМВС України у Луганській області, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с.9-10,11). Відповідно до інформації, зазначеної у посвідченні Серії НОМЕР_3 від 27.05.2004 позивач отримує пенсію за віком (а.с.13).

Відповідно до інформації зазначеної у довідці від 17.11.2017 № ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, тимчасова адреса місця проживання позивача: АДРЕСА_2 (а.с.12).

На виконання ухвали суду від 07.12.2018 Управління праці та соціального захисту населення Сватівської райдержадміністрації Луганської області надало інформацію, в якій зазначило, що рішення про скасування дії довідки не приймалось (а.с.29).

Відповідно до розпорядження від 07.12.2017 №4385 позивач перебуває на обліку в Сватівському відділі Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (а.с.49-53).

В матеріалах справи наявна заява про виплату належної суми пенсії в АТ «Ощадбанк» (а.с.56).

Відповідно до розпорядження Сватівського відділу Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 14.05.2018 вирішено заблокувати виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2018 до з'ясування на підставі листа Головного управління ПФУ у м.Сєвєродонецьку №5610/02-02 від 03.05.2018 (а.с.68).

21.06.2018 позивач звернулась до відповідача з заявою, в якій просила поновити виплату пенсії з травня 2018 року (а.с.70).

На підставі витягу з протоколу №110 засідання комісії з розгляду питань щодо призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, зокрема, ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії (а.с.72).

З наданої відповідачем інформації Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області вбачається, що 17.11.2017 року ОСОБА_1 звернулася до Сватівського відділу обслуговування громадян Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області з заявою про запит пенсійної справи з м. Слов'янськ Донецької області. Відповідно до розпорядження управління від 05.02.2018 року ОСОБА_1 взято на облік як одержувача пенсії за віком з 01.03.2016 року за даними електронної пенсійної справи як внутрішньо переміщену особу.

Протягом березня - квітня 2018 року ОСОБА_1 отримала пенсію за період з 01.03.2016 по 31.03.2017 року та з 01.10.2017 по 30.04.2018 року. На електронну адресу управління у травні 2018 року надійшли рекомендації Мінфіну щодо зупинення або припинення таких виплат відповідним реципієнтам або групі реципієнтів, у яких поряд з іншими внутрішньо переміщеними особами зазначена ОСОБА_1 З урахуванням зазначеного, згідно з наданою інформацією ОСОБА_1 більше 60 днів перебували на непідконтрольній українській владі території і вважається такою, що повернувся до покинутого місця проживання відповідно до ст. 1 Закону № 1706. На підставі цієї інформації управлінням прийнято розпорядження від 14.05.2018 року про призупинення виплати позивачу пенсії з 01.05.2018 року. Після звернення позивача до управління 21.06.2018 року із заявою про поновлення виплати пенсії, управлінням направлено запит до управління соціального захисту населення Сватівської райдержадміністрації для проведення перевірки достовірності зазначеної в заяві інформації про Фактичне місце проживання/перебування як внутрішньо переміщеної особи. Після одержання управлінням протоколу №110 від 12.09.2018 року засідання комісії з розгляду питань щодо призначення відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, управлінням на підставі розпорядження від 18.09.2018 року поновило ОСОБА_1 виплату пенсії. З урахуванням зазначених норм, ОСОБА_1, починаючи з жовтня 2018 року отримує пенсію на картковий рахунок, відкритий у АТ «Ощадбанк». Сума пенсії за період з 01.05.2018 по 30.09.2018 року, розрахована і буде виплачена за окремим порядком після його затвердження Кабінетом Міністрів України (а.с.77-78).

Також з наданою відповідачем довідки від 24.01.2019 №35/03-26 вбачається, що за період з 01.03.2017 по 30.09.2017 ОСОБА_1 не отримала пенсію (а.с.85) та відповідно до довідки від 24.01.2019 №36/36-15 з 01.05.2018 позивач також не виплачена заборгованість з виплати пенсії (а.с.84).

Відповідно до довідки від 02.01.2049 з жовтня 2018 року позивач отримує належну пенсію у розмірі 1898,6 грн. (а.с.79).

При цьому відповідно до письмової інформації відповідача ОСОБА_1 отримала пенсію за період з 01.03.2016 по 31.03.2017 року та з 01.10.2017 по 30.04.2018 року (а.с.77-78).

Враховуючи вищевказану інформацію спірним періодом невиплаченої заборгованості є з 01.03.2017 по 30.09.2017 та з 01.05.2018 по 30.09.2017.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до даних правовідносин необхідно застосувати норми Конституції України, Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) та Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII).

Так, у наведених нижче положеннях Конституції України закріплено основи соціальної спрямованості держави:

Стаття 1. Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. […]

Стаття 19. [...] Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 92. Виключно законами України визначаються: […] 6. основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення […].

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у ст. 1 Закону № 1706-VII, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Таким чином, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Частиною 1 ст. 49 Закону № 1058-IV визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Так виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Згідно з наявного у матеріалах справи розпорядження Сватівського відділу Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 14.05.2018 вирішено заблокувати виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2018 до з'ясування на підставі листа Головного управління ПФУ у м.Сєвєродонецьку №5610/02-02 від 03.05.2018 (а.с.68).

Водночас Законом № 1058-IV не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як зазначено у розпорядженні відповідача.

Тобто припинення виплати пенсії позивачу відбулося безпідставно та не у спосіб, визначений частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV.

Аргументи відповідача, що він зобов'язаний у своїй діяльності керуватися постановами Кабінету Міністрів України, зокрема, встановленим цими постановами порядком продовження та поновлення виплат, суд вважає безпідставними та відхиляє, з огляду на таке.

Так за змістом конституційних норм (ст.ст.113,116,117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Водночас суд зазначає, що повернення до покинутого місяця постійного проживання на непідконтрольній Україні території та відсутність пенсіонера за місцем проживання не є передбаченою Законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ № 365 від 08.06.2016, на яку посилається відповідач, як на правомірність своїх дій, є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

У цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, в рішенні у справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 25 рішення).

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Щокін проти України", питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (п. 33 рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу з 01 травня 2018 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналізуючи вказані вище норми права та оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті розпорядження від 14.05.2018 про заблокування виплати пенсії ОСОБА_1 до з'ясування діяв не на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на те, що на момент звернення з адміністративним позовом до суду позивачу не було відомо про розпорядження Сватівського відділу Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 14.05.2018, суд, вважає за необхідне застосувати ч.2 ст.9 КАС України, вийти за межі позовних вимог і визнати протиправним зазначене розпорядження, оскільки саме розпорядження створює відповідні правові наслідки.

Ефективним способом захисту порушених прав позивача є поновлення нарахування та виплати пенсії починаючи з 01.05.2018 року. У зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Висновки суду в цій частині позовних вимог узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18 (провадження №Пз/9901/20/18), які відповідно до ч. 3 ст. 291 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при розгляді типової справи.

Щодо невиплаченої заборгованості з пенсії, суд зазначає наступне.

Згідно наданих довідок відповідачем від 24.01.2019 за №№36/03-26, 35/03-26 вбачається, що за періоди з 01.03.2017 по 30.09.2017 та з 01.05.2018 по 30.09.2018 позивачу не виплачена пенсія і вона позначена у довідках як прогноз (а.с.84,85).

Статтею 46 Закону № 1058-IV передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Враховуючи те, що припинення виплати пенсії позивачу сталося не з вини пенсіонера, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 має право на виплату їй пенсії за минулий час без обмежень будь-яким строком.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Оскільки Україна, як правова держава, гарантує своїм громадянам право на соціальний захист, яке реалізується в тому числі і у щомісячному отриманні пенсіонерами належної їм пенсії, тому заборгованість, що утворилась не з вини пенсіонера повинна бути йому сплачена.

Враховуючи, що право на виплату пенсії позивач набув, проте, станом на час розгляду та вирішення даної справи відповідачем не надано доказів здійснення виплати заборгованості з пенсії, суд дійшов висновку про те, що відповідач допустив в даному випадку протиправну бездіяльність, чим порушив права позивача.

Доводи відповідача про те, що виплата заборгованості позивачу буде здійснена на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України з моменту його прийняття, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України №335 від 25.04.2018 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. №365», є неприйнятними, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (ст.ст.113,116,117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

За таких обставин, до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону №1058-IV щодо виплати пенсії пенсіонерам, які мають вищу юридичну силу.

При цьому, суд ще раз акцентує свою увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Разом з цим, враховуючи вищевикладене та висновки суду про протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати заборгованості з пенсії позивачу, суд, з метою відновлення порушених прав ОСОБА_1 вважає за необхідне зобов'язати Білокуракинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганській області виплатити заборгованість по невиплаченій пенсії за період з 01.03.2017 по 30.09.2017 та з 01.05.2018 по 30.09.2018.

Оскільки судом встановлено відсутність підстав для невиплати пенсії позивачу пенсії за період з 01.03.2017 по 30.09.2017 та з 01.05.2018 по 30.09.2018 та таким чином вказані розміри пенсії позивачу повинні бути виплачені без відтермінування на невизначений час.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з обранням належного та ефективного способу захисту порушених прав позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 07.12.2018 звільнено позивача від сплати судового збору за подання адміністративного позову (а.с.1-2).

Оскільки ухвалою суду від 07.12.2018 позивача звільнено від сплати судового збору, розподіл судових витрат між сторонами відповідно до вимог статті 139 КАС України не проводиться.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 263, 295, 371, п.15.5 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Сватівського відділу Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 14 травня 2018 року про заблокування виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 травня 2018 року.

Зобов'язати Білокуракинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (92200, Луганська область, Білокуракинський район, смт.Білокуракине, вул.Історична, буд.81, ) відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 94001, АДРЕСА_1) призначеної їй пенсії за віком з 01 травня 2018 року.

Визнати протиправною бездіяльність Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.03.2017 по 30.09.2017 та за період з 01.05.2018 по 30.09.2018.

Зобов'язати Білокуракинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (92200, Луганська область, Білокуракинський район, смт.Білокуракине, вул.Історична, буд.81, ) виплатити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 94001, АДРЕСА_1) борг з виплати пенсії за період з 01.03.2017 по 30.09.2017 та за період з 01.05.2018 по 30.09.2018.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Басова