Справа № 814/1469/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 р.м.ОдесаСправа № 814/1469/18

Категорія: 8.3 Головуючий в І інстанції: Лісовська Н.В.

Дата та місце ухвалення: 30.07.2018 р. м. Миколаїв

П'ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді - доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 01.06.2017 року № 8474-00, визнання відсутності податкового боргу в сумі 104073,64 грн., -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.06.2017 року про визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визнання відсутності податкового боргу в сумі 104073,64 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачем неправомірно визначено йому суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з огляду на те, що наявний у його власності комплекс будівель і споруд маслоцеху не є об'єктом оподаткування згідно п.п. "є" п. 266.2.2 ст. 266 Податкового кодексу України. З огляду на зазначене позивач вважає оскаржуване податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області від 01.06.2017 р. № 8474-00.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Апелянт вказував на те, що згідно п.п. "є" п. 266.2.2 ст. 266 Податкового кодексу України не є об'єктами оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств, а тому об'єкти нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, у тому числі і тих, які здійснюють підприємницьку діяльність, не підпадають під дію зазначеного пункту ст. 266 ПК України. На думку відповідача, не відноситься до об'єктів, які не оподатковуються податком на нерухоме майно може бути лише будівля промисловості, яка перебуває у власності саме промислового підприємства.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та займається виробництвом олії.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності від 27.03.2014 року позивачу належить на праві приватної власності комплекс будівель та споруд маслоцеху по АДРЕСА_1. Вказаний промисловий комплекс складається з цеху по виробництву масла, двох складів для насіння, зерносушарки, навісу та вагової, що підтверджується свідоцтвом про право власності та технічним паспортом зазначеного об'єкта.

01.06.2017 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у Миколаївській області прийнято податкове повідомлення-рішення № 8474-00, яким позивачу нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік у сумі 55244,02 грн.

Про вказане рішення позивач дізнався в травні 2018 р., коли отримав податкову вимогу від 07.05.2018 р. № 1361-00 на суму 104073,64 грн.

На адвокатський запит відповідач 18.05.2018 р. повідомив, що податковий борг з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 104073,64 грн. складається з податку за 2015 р. (податкове повідомлення-рішення від 29.06.2016 р. № 29037-13) і за 2016 р. (податкове повідомлення-рішення від 01.06.2017 р. № 8474-00).

Не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням від 01.06.2017 року, позивач оскаржив його до суду першої інстанції.

Колегія суддів щодо правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно абзацу "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

В ході розгляду даної адміністративної справи суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з аналізу вказаної норми ПК вбачається, що не є об'єктом оподаткування будь-які будівлі промисловості. Сполучник "зокрема" вказує на те, що перелік таких підприємств не є вичерпним.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 р. № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

Суд першої інстанції зазначив, що згідно ст. 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. З огляду на те, що позивач має у власності комплекс будівель та споруд маслоцеху, що належить до будівель промисловості, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення та наявності підстав для його скасування.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив'язку або до статусу суб'єкта, який володіє такою нерухомістю.

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.1291. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Згідно висновку Верховного Суду, викладеному у постановах від 15.05.2018 року по справі № 806/2461/17 та № 806/2676/17, від 13.11.2018 року у справі № 820/417/17, від 11.12.2018 року по справі № 822/2614/16, застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявності будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Однак, в межах спірних відносин наявна лише одна з обов'язкових умов - виробничі приміщення.

Відтак, об'єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, ототожнюючи будівлі, що належать позивачу, який використовує їх як фізична особа-підприємець у власній господарській діяльності із будівлями промислових підприємств, зазначивши, що умовою для застосування пільги з оподаткування відповідно до підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є, крім іншого, фактичне її використання як об'єкту промисловості.

Однак, колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Згідно п.п. «ж» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об'єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

У відзиві відповідач вказує на те, що позивач не є сільськогосподарським товаровиробником, тому не звільняється від сплати податку на підставі абзацу "ж" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком податкового органу, зважаючи на наступне.

Аналіз зазначеної статті Податкового кодексу України свідчить про те, що будівлі чи споруди, які звільняються від оподаткування повинні належати саме сільськогосподарському товаровиробнику та повинні бути призначені для використання у сільськогосподарській діяльності.

У п.п. 14.1.235 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України наведено визначення сільськогосподарського товаровиробника для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - таким виробником є юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Однак, вказане визначення застосовується саме для цілей глави 1 розділу XIV Податкового кодексу України.

Визначення терміну "сільськогосподарський товаровиробник" наведено у ст. 1 Закону України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років", відповідно до якої сільськогосподарський товаровиробник - це фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Згідно ст. 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Відповідно до інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 15.02.2007 року зареєстрований як фізична особа-підприємець та здійснює діяльність за кодом КВЕД 10.41 Виробництво олії та тваринних жирів (основний вид діяльності).

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» належить клас (код 1251) «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) "Резервуари, силоси та склади" належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

Як вже зазначалось вище, позивачу на праві приватної власності належить комплекс будівель та споруд маслоцеху по АДРЕСА_1, який складається з цеху по виробництву масла, двох складів для насіння, зерносушарки, навісу та вагової.

Таким чином, споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 фактично є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника - ОСОБА_1, а позивач є фізичною особою-підприємцем, основним видом діяльності якого за КВЕД є виробництво олії та тваринних жирів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскільки позивач має статус виробника сільськогосподарської продукції, належні йому об'єкти нерухомого майна, які призначені для використання у господарській діяльності, звільнені від оподаткування податком на нерухоме майно згідно положень п.п. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.

В свою чергу, що стосується вимоги позивача про визнання відсутності податкового боргу в сумі 104073,64 грн., слід зазначити, що вказану суму боргу визначено позивачу податковою вимогою від 07.05.2018 року № 1361-00, яка не оскаржена позивачем у встановленому законом порядку, а тому є чинною. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Належним способом захисту в даному випадку є звернення з вимогою про скасування вимоги про сплату боргу від 07.05.2018 року № 1361-00.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

В даному випадку позивачем документально підтверджено витрати по сплаті судового збору в сумі 1040,74 грн. згідно платіжного доручення № 38 від 08.06.2018 року.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 139 КАС України та часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1, стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сума 704,80 грн. (сума, яку належало сплатити за оскарження податкового повідомлення-рішення від 01.06.2017 р. № 8474-00).

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або матеріального права.

Оскільки при розгляді справи судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, тому, на підставі ст.317 КАС України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2018 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 01.06.2017 року № 8474-00, визнання відсутності податкового боргу в сумі 104073,64 грн. задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 01.06.2017 року № 8474-00 про визначення ОСОБА_1 податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в сумі 55244,02 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Миколаївській області (ідентифікаційний код 39394277, 54001, м. Миколаїв, вул. Лягіна, 6) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, АДРЕСА_2) судовий збір у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 28.01.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька