Справа № 802/1052/17-а
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 січня 2019 року

Київ

справа №802/1052/17-а

адміністративне провадження №К/9901/6142/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів - Бевзенка В. М.,

Шарапи В.М.,

при секретарі - Шевчук К.В.,

за участю

представника відповідача 1 - Щепанського А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року (суддя - Вільчинський О.В.) та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року (головуючий суддя - Ватаманюк Р.В., судді - Сторчак В.Ю., Мельник-Томенко Ж.М.) у справі

за позовом ОСОБА_3

до Міністерства внутрішніх справ України, Управління МВС України на Південно-Західній залізниці

про стягнення заборгованості з грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У червні 2017 року ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3) звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС, відповідач-1), Управління МВС України на Південно-Західній залізниці (далі - Управління МВС, відповідач-2), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: стягнути з МВС та Управління МВС солідарно на його користь 4705,80 грн. заборгованості по грошовій компенсації за невикористану відпустку при звільненні за 2015 рік у кількості 30 днів та 171870,95 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2015р. по 12.09.2017р.

2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при звільненні йому не виплачено грошової компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік. На звернення із відповідними листами на адресу Міністра внутрішніх справ Авакова А.Б., Департаменту внутрішньої безпеки МВС України та голови ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південно-Західній залізниці така компенсація виплачена не була.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

3. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з Міністерства внутрішніх справ України заборгованість з грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні за 2015 рік у розмірі 4705,80 грн. без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2015р. по 12.09.2017р. в розмірі 171870,95 грн., без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також стягнуто на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України.

4. Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції зазначив, що розмір щорічної відпустки ОСОБА_3, з урахуванням його вислуги років, становить 45 календарних днів. Оскільки позивач звільнений 21.08.2015р., то за 2015 рік у нього було 30 днів невикористаної відпустки. Виходячи з даних грошового атестата сума грошової компенсації за невикористану позивачем відпустку з 2015 році становить 4705,80 грн. Посилання представника МВС на лист Мінсоцполітики від 02.12.2014р. за №1560/13/84-14 про те, що Постанова Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. не поширюється на військовослужбовців і осіб рядового і начальницького складу, суд вважав помилковими, оскільки вказаний лист не є нормативно-правовим актом та не зареєстрований в Міністерстві юстиції України як акт регуляторної дії. Суд дійшов висновку, що нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ норм КЗпП України стосується саме норм, якими врегульований порядок здійснення оплати праці (виплати грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (зокрема, спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати). Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, що не є складовою заробітної плати (грошового забезпечення)) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, яке регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Оскільки судом встановлено, що позивачу не було проведено повного розрахунку при звільненні та не здійснено виплату всіх належних сум, тому суд вважає, що часом затримки розрахунку при звільненні є період з 22.08.2015р. по день прийняття рішення у справі, що становить 515 робочих днів. Сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого як міри відповідальності за ст.117 КЗпП України, становить 171870,95 грн. Не зважаючи на те, що службу ОСОБА_3 проходив в Управлінні МВС, він весь час знаходився у підпорядкуванні Департаменту внутрішньої безпеки МВС і відповідні накази про призначення та звільнення підписувались безпосередньо Міністром МВС України, а не начальником Управління МВС. Оскільки Департамент внутрішньої безпеки МВС був структурною одиницею без права юридичної особи в складі МВС та на даний час він ліквідований, а новостворений Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України не є його правонаступником, тому належним правонаступником вказаного Департаменту являється саме Міністерство внутрішніх справ України, яке має відповідати за зобов'язаннями Департаменту в частині порушення розрахунку при звільненні ОСОБА_3, оскільки саме МВС України було роботодавцем ОСОБА_3 з огляду на накази про призначення та звільнення останнього.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

5. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, МВС подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

6. Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року апеляційну скаргу залишено без задоволення.

7. Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)

8. МВС (далі - скаржник) у січні 2018 року звернулося до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року.

9. В касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

10. В обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначив, що позивач на час звільнення не перебував у трудових відносинах з МВС, а проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу внутрішньої безпеки на Південно-Західній залізниці та отримував грошове забезпечення в Управлінні МВС. Вважає, що спірні правовідносини врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового законодавства, а тому норми Кодексу законів про працю України, у тому числі ст.ст. 116, 117 КЗпП України, на спірні правовідносини не поширюються. Також вважає, що Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, не поширюється на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

11. Касаційна скарга містить клопотання МВС про розгляд справи за участі його представника.

12. Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2018 року зазначену адміністративну справу призначено до розгляду.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

13. ОСОБА_3 проходив службу в УМВС України на Південно-Західній залізниці.

14. Згідно довідки про доходи № 37/8-617 від 16.10.2015, виданої Управлінням МВС України на Південно-Західній залізниці, заробітна плата ОСОБА_3 за червень 2015 року становила 4640,42 грн., за липень 2015 року 9709,96 грн.

15. 21 серпня 2015 року наказом №1723 о/с підполковник міліції ОСОБА_3 звільнений з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за пп. «б» п.64 (через хворобу) з 21.08.2015р., про що внесений запис до трудової книжки за №6.

16. Відповідний запис до трудової книжки позивача здійснений начальником ВКЗ ДВБ МВС України Є.В. Городнім та скріплений гербовою печаткою Департаменту внутрішньої безпеки МВС України.

17. 08 вересня 2015 року ОСОБА_3 виданий грошовий атестат №37/8-250 та 23.09.2015р. виплачена грошова допомога при звільненні в розмірі 51044,62 грн.

18. 02 листопада 2015 року позивач, встановивши зі вказаного грошового атестату, що при розрахунку грошової допомоги при звільненні йому не було здійснено грошової компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік, звернувся із відповідними листами на адресу Міністра внутрішніх справ Авакова А.Б., Департаменту внутрішньої безпеки МВС України та голови ліквідаційної комісії Управління МВС.

19. Усі звернення позивача на адресу Управління МВС були повернуті позивачу через відмову їх отримання адресатом з посиланням на ліквідацію.

20. 25 січня 2016 року на вимогу ОСОБА_3 здійснити виплату компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік Департамент фінансово-облікової політики МВС листом №15/2-Б-725 повідомив, що станом на 21.08.2015р. будь-яких документів стосовно нарахування позивачу компенсації за невикористану відпустку до фінансового підрозділу не надходило.

21. 28 лютого 2017 року позивач звернувся до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з вимогою про здійснення повного розрахунку при звільненні.

22. 20 березня 2017 року на вказане звернення Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України листом №3021/Б-215/42-01/0417 надав позивачу відповідь про те, що Національна поліція, у складі якої функціонує Департамент, не є правонаступником міліції або структурним підрозділом МВС, а тому вимогу про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік необхідно направити до ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південно-Західній залізниці.

23. 21 лютого 2017 року позивач в черговий раз звернувся рекомендованими листами до відповідачів з вимогою про здійснення повного розрахунку при звільненні, згідно якого просив виплатити 4705,80 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку (30 календарних днів) в 2015 році при звільненні. Проте вказані звернення відповідачами не були задоволені.

24. 22 березня 2017 року Департамент фінансово-облікової політики МВС України листом № 15/2-Б-140 повідомив позивача, що станом на 21.08.2015р. будь-яких документів стосовно нарахування позивачу компенсації за невикористану відпустку до фінансового підрозділу не надходило.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

25. Стаття 116 Кодексу законів про працю України: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

26. Стаття 117 Кодексу законів про працю України: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

27. Пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»: установити, що чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності. &l9;…&g.;

28. Підпункти «а» та «л» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100): цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки; інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

29. Абзац другий пункту 52 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі - Положення №114): особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється начальником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого лікарем і начальником (головним лікарем) лікувального закладу.

30. Абзац перший пункту 1.6 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС від 31.12.2007р. №499, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за №205/14896 (далі - Інструкція №499): грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

31. Пункт 1.18 розділу І Інструкції №499: при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

32. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

33. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).

34. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

35. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

36. Законом України «Про міліцію», Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», Положенням №114 та Інструкцією №499 не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв'язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст.ст. 116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

37. Суд погоджується з судами попередніх інстанцій щодо застосування до спірних правовідносин Порядку №100, оскільки Інструкцією №499 не визначено спеціальних правил розрахунку компенсації за невикористані відпустки для осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

38. Також, з огляду на розповсюдження на спірні правовідносини ст.ст. 116, 117 КЗпП України, приписи Порядку №100 застосовуються і для обчислення середнього заробітку (грошового забезпечення) осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за весь час затримки по день фактичного розрахунку, як випадку, що підпадає під пп. «л» п.1 цього Порядку (виплати, що провадяться виходячи із середньої заробітної плати).

39. При цьому, оскільки грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби, а ОСОБА_3 проходив службу безпосередньо в Управлінні МВС України на Південно-Західній залізниці, висновок судів попередніх інстанція про стягнення відповідних виплат з МВС є помилковими, оскільки такі виплати підлягають стягненню саме з Управління МВС.

40. Необхідно зазначити, що до участі у справі в якості відповідачів були залучені Міністерство внутрішніх справ України та безпосередньо Управління МВС України на Південно-Західній залізниці.

41. У відповідності до п.3 ч.1 ст.349 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

42. Статтею 351 КАС України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

43. Враховуючи те, що у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а рішення судів попередніх інстанцій є помилковими лише в частині визначення особи, з якої підлягають стягненню відповідні виплати, то відповідно до ч.4 ст.351 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне касаційну скаргу МВС задовольнити частково та змінити оскаржувані судові рішення в резолютивній частині, шляхом зазначення Управління МВС України на Південно-Західній залізниці як особи, з якої підлягають стягненню належні позивачу виплати.

44. Керуючись статтями 341, 344, 349, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

п о с т а н о в и в :

45. Касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - задовольнити частково.

46. Змінити постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року, виклавши другий та четвертий абзаци її резолютивної частини в наступній редакції:

46.1. «Стягнути на користь ОСОБА_3 з Управління МВС України на Південно-Західній залізниці заборгованість з грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні за 2015 рік у розмірі 4705,80 грн. (чотири тисячі сімсот п'ять гривень вісімдесят копійок), без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 серпня 2015 року по 12 вересня 2017 року в розмірі 171870,95 грн. (сто сімдесят одна тисяча вісімсот сімдесят гривень дев'яносто п'ять копійок), без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.»

46.2. «Стягнути на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. (п'ять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Управління МВС України на Південно-Західній залізниці.».

47. В цій частині також змінити постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

48. В іншій частині постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

49. Повний текст постанови виготовлено 17 січня 2019 року.

50. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич

Судді В.М. Бевзенко

В.М. Шарапа