Справа № 694/65/19
Суддя: Гончаренко Т. В.
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 694/65/19
Провадження 2-а/694/11/19
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

15.01.2019 р. м. Звенигородка

Суддя Звенигородського районного суду Черкаської області Гончаренко Т.В., перевіривши матеріали адміністративного позову Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області до Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про скасування постанов про накладення штрафу,-

встановила:

До Звенигородського районного суду Черкаської області надійшов адміністративний позов Головного управління Пенсійного Фонду України в Черкаській області до Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про скасування постанови про накладення штрафу за виконавчим провадженням №57135461 від 17.12.2018 року у адміністративній справі №694/1107/17.

Ознайомившись з адміністративним позовом суддя встановила, що вона не в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом п. 2 ч. 5 ст. 160 КАС України передбачено, що у позовній заяві зазначається повне найменування (для юридичних осіб) сторін, їх місцезнаходження (для юридичних осіб), а також відомі відомості щодо них.

Відповідно до ч.3 ст. 287 КАС України, - відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Оскаржувана ГУПФУ постанова про накладення штрафу від 17.12.2018 року винесена головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

Відповідно по правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 13.06.2018 року у справі № 303/3416/17 «Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України у частині третій якої зазначено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 2 червня 2016 року № 1403-VIII, систему органів примусового виконання рішень становлять:

1) Міністерство юстиції України;

2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Відповідно до пункту 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802, органами державної виконавчої служби є:

- департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень;

- управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень;

- районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції.

Із системного аналізу вказаних норм Суд робить висновок, що відділи примусового виконання рішень є структурними підрозділами управлінь державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі та не являються самостійними органами, у розумінні частини третьої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства, а отже не можуть бути відповідачами у окремих категоріях адміністративних справ визначених параграфом другим, зокрема статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства.»

Виходячи з вище викладеного відповідачем у даній справі має бути не Головне територіальне управління юстиції у Черкаській області, а належний відповідач - Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

Згідно ч. 1 ст. 160 цього Кодексу позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування у позовній заяві.

В порушення п.8 ч.5 ст. 160 КАС України позивач не зазначив щодо наявності у нього або іншої особи оригіналів вказаних доказів.

Згідно ч. 3 ст. 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 8 ст. 160 КАС України якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначається підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

В позовній заяві позивач просить суд про звільнення від сплати судового збору, в обґрунтуванні якого зазначено, що судові витрати не повинні бути перешкодою для доступу до суду.

Також позивач посилається на п.14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" від 07.02.2014 року, згідно якої судовий збір за подання скарги не сплачується. Суд зазначає, що, доказів несплати судового збору у зв'язку з тяжким майновим станом та неплатоспроможністю позивача не надано - оцінка майнового стану заявника залишається оціночним поняттям та залежить від кожної конкретної ситуації.

Відповідно до ч.1 ст.133 КАС України, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк. Згідно ст.8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у ч.1 цієї статті. У клопотанні сторона повинна навести обставини, що свідчать про її незадовільне (скрутне) матеріальне становище, та подати суду відповідні докази.

Європейський суд з прав людини у прецедентній практиці виходить із того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду позов. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Визначення майнового стану сторони залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати. Необґрунтоване звільнення від сплати судового збору утворить переваги у становищі стосовно інших суб'єктів звернення до суду за захистом, тоді як відповідно до ст.8 КАС України одним із принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є принцип рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом. З огляду на додані до позовної заяви клопотання і докази, суд позбавлений можливості надати оцінку майновому стану позивача.

Як зазначено в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду Про судову практику застосування адміністративними судами окремих положень Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" у редакції Закону України від 22 травня 2015 року 484-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору, обмежене фінансування бюджетної установи не є підставою для її звільнення від сплати судового збору, не є вказані аргументи і підставою для відстрочення його сплати. Суд зазначає, що Законом України "Про судовий збір" та КАС України не передбачено звільнення органів ПФУ від сплати судового збору, у тому числі за подання позовних заяв про визнання протиправними рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень. Норми ЦПК на які посилається позивач в даному випадку не поширюються на спірні правовідносини.

Враховуючи, що звільнення судом від сплати судового збору є правом, а не обов'язком суду, а також враховуючи, що у клопотанні позивача відсутні докази неможливості сплати судового збору, визначенні ст. 133 КАС України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 169 КАС України - якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановлена з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, що необхідно сплатити.

Законом України "Про судовий збір" передбачено (ст.9), що суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду

Державного бюджету України. КАС України встановлено (ч.3 ст.161), що до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позовна заява містить вимогу майнового характеру, тому судовий збір за подання даної позовної заяви становить 1921 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи викладене, суддя встановив, що позовна заява не відповідає вимогам ст.ст. 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, що має наслідком на підставі ч.1 ст.169 Кодексу адміністративного судочинства України залишення позовної заяви без руху.

Керуючись статтями 5, 8, 133, 159, 160, 168, 169, 241, 293, 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,-

ухвалила:

Головному управлінню Пенсійного фонду України в Черкаській області відмовити у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Позовну заяву Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області до Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про скасування постанов про накладання штрафу - залишити без руху.

Надати Головному управлінню Пенсійного фонду України в Черкаській області для усунення вказаних вище недоліків позовної заяви строк тривалістю десять днів з дня отримання копії даної ухвали.

У разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде повернута позивачеві.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Суддя Т.В.Гончаренко