Справа № 0840/2980/18
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 січня 2019 року м. Дніпросправа № 0840/2980/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),

суддів: Кругового О.О., Прокопчук Т.С.,

за участю секретаря судового засідання Іотовой А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року в адміністративній справі №0840/2980/18 (суддя Бойченко Ю.П.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В ИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною повторну відмову Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 01.06.2018 року № Л-2238-1891/0/18-18 від 01.06.2018 року щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та зобовязати відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0 гектара ріллі по Веселівській селищній раді Веселівського району Запорізької області, КОАТУУ: НОМЕР_1, зона: 11, квартал: 020.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказував на те, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.04.2018 року зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області повторно розглянути його заяву від 22.11.2017 року (реєстраційний номер №Л-10285/0/5-17 від 05.12.2017 року) щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Веселівської селищної ради Веселівського району Запорізької області, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення. На виконання рішення суду відповідач повторно розглянув заяву позивача від 22.11.2017 року та відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Веселівської селищної ради Веселівського району Запорізької області для ведення особистого селянського господарства. Відмова мотивована тим, що місце розташування запитуваної земельної ділянки не відповідає вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно - правових актів. Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 30 липня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області вказує на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, викладені у частині сьомій статті 118 Земельного кодексу України, оскільки відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки була обумовлена невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до законів нормативно правових актів. Також, скаржник стверджує, що судом першої інстанції невірно застосовано норми процесуального права, викладені в частині 4 статті 122 Земельного кодексу України, так як задовольняючи позовні вимоги в частині зобовязання Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0 гектара, суд першої інстанції взяв на себе невластиві йому функції субєкта владних повноважень.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області та залишити в силі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року, як законне та обґрунтоване. Позивач також вважає за необхідне врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 825/602/17, щодо застосування статті 118 Земельного кодексу України та визначення змісту та обсягу дискреційних повноважень державного органу.

У судовому засіданні представник скаржника підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, заявивши в усному порядку клопотання про залучення до участі в розгляді справи обєднану територіальну громаду без згоди якої, як стверджував представник, неможливо надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

Колегією суддів у задоволенні клопотання було відмовлено з огляду на те, що статтею 306 Кодексу адміністративного судочинства України передбачена процедура підготовки справи до апеляційного розгляду, як складова апеляційного розгляду. Саме під час підготовки справи до апеляційного розгляду суддя-доповідач вирішує питання, необхідні для апеляційного розгляду справи. З моменту відкриття апеляційного провадження 16 листопада 2018 року до постановлення ухвали після проведення дій по підготовці справи до апеляційного розгляду 22 грудня 2018 року і до дня судового засідання 15 січня 2018 року скаржником жодних клопотань про необхідність вчинення певних процесуальних дій не заявлялось. Представник скаржника не змогла визначити процесуальний статус територіальної громади, яку він просив залучити, і просила суд вирішити це питання. Позивач заперечив проти задоволення клопотання, зазначивши, що йому не забезпечена можливість ознайомлення зі змістом клопотання та висловлення власної обґрунтованої думки із ініційованих у ньому питанні.

У задоволенні усного клопотання представника скаржника про відкладення розгляду справи колегією суддів також було відмовлено у звязку із необхідністю дотримання строків розгляду апеляційної скарги, встановлених статтею 309 Кодексу адміністративного судочинства України, та відсутністю обгрунтованих підстав для перенесення розгляду справи.

Від позивача до суду апеляційної інстанції 15 січня 2019 року засобами електронного звязку надійшла заява № 1, в якій він просить відобразити у постанові суду ту обставину, що земельній ділянці, на яку він просить надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, на даний час присвоєно кадастровий № :11:020:0006. На час його звернення до відповідача із заявою земельна ділянка значилась як КОАТУУ: НОМЕР_1, зона: 11, квартал: 020.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини у справі:

22 листопада 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою №1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. До заяви позивачем додано копії: викопіювання бажаної земельної ділянки орієнтовно 2 га із земель запасу Веселівської селищної ради, копію паспорту та ідентифікаційного коду, копію диплому та студентського квитка аграрних навчальних закладів та відповіді Веселівської селищної ради від 22.02.2017 № 02-05-11/0541. Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області листом від 12.12.2017 №Л-10285-7485/6-17 відмовило позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. У вказаному рішенні зазначено, що місце розташування запитуваної земельної ділянки не відповідає вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно - правових актів (ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України). Позивач оскаржив таку відмову відповідача до суду. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.04.2018 року по справі №808/959/18 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 12.12.2017 року №Л-10285-7485/6-17 щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Веселівської селищної ради Веселівського району Запорізької області. Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.11.2017 року (реєстраційний номер №Л-10285/0/5-17 від 05.12,2017 року), щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Веселівської селищної ради Веселівського району Запорізької області, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення. На виконання вимог рішення суду, відповідач повторно розглянув заяву позивача та листом від 01.06.2018 року № Л-2238-1891/0/18-18 відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Веселівської селищної ради Веселівського району Запорізької області зазначивши, що місце розташування запитуваної земельної ділянки не відповідає вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно - правових актів (ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України).

Не погоджуючись із рішення відповідача позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що викладені відповідачем у листі від 01.06.2018 року № Л-2238-1891/0/18-18 мотиви для відмови не обґрунтовані належним чином; в ньому не зазначено, у чому саме полягає невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Суд першої інстанції врахував те, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2018 року у справі №808/959/18 вже визнавалось протиправним та скасовувалось рішення Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 12.12.2017 року №Л-10285-7485/6-17 щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Веселівської селищної ради Веселівського району Запорізької області. Спірна відмова Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 01.06.2018 року винесено з тих же підстав, що і відмова (рішення) Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 12.12.2017 року №Л-10285-7485/6-17.

З огляду на зазначене, а також враховуючи встановлений у судовому порядку факт протиправності дій відповідача та, з метою повного захисту прав позивача, суд першої інстанції зобов'язав Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0 гектара ріллі по Веселівській селищній раді Веселівського району Запорізької області КОАТУУ: НОМЕР_1, зона: 11, квартал: 020. На думку суду, в даному випадку втручання зумовлено досягненням правомірної цілі, оскільки зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2 гектари, не відновить порушених прав позивача та в подальшому, у разі невиконання відповідачем судового рішення, спричинить чергове звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. У рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини окреслив певні стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрив елементи змісту принципу «доброго врядування». Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, як зазначив Верховний Суд у справі № П/811/601/18, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Оцінюючи доводи скаржника про втручання суду у дискреційні повноваження органу державної влади, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 825/602/17, які полягають у наступному:

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб'єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб'єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов'язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов'язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Як зазначалось колегією суддів вище, при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 відмовлено у її задоволенні з тих саме підстав, що і 12.12.2017 року (частина сьома статті 118 Земельного кодексу України). При цьому вказано, що розташування запитуваної земельної ділянки «не відповідає вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів».

Згідно із частини 7 вказаної статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що вказаний перелік є вичерпний. Проте, відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою повинна бути мотивованою, що має на увазі, наведення конкретних підстав, які унеможливлюють задоволення заяви.

Внаслідок протиправних дій Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_1 вимушений двічі звертатись до суду з позовами, намагаючись отримати ефективний спосіб захисту порушених прав. Слід зазначити, що рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2018 року у справі №808/959/18, яким відповідач був зобовязаний повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.11.2017 року, відповідає практиці Верховного суду, яка склалась за результатами розгляду справ цієї категорії. Проте, повторна відмова Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, яка також визнана судом протиправною, свідчить про зловживання відповідачем, як субєктом владних повноважень, своїми дискреційними повноваженнями. Недобросовісність поведінки Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області виключає можливість прийняття ним правомірного рішення за результатами розгляду заяви позивача, який з 22 листопада 2017 року позбавлений можливості реалізувати своє право на отримання земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстави для скасування оскарженого рішення відсутні.

Щодо заяви позивача про відображення у постанові суду тієї обставини, що земельній ділянці, на яку він просить надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, на даний час присвоєно кадастровий № :11:020:0006, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини 5 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції. Суд першої інстанції задовольнив ті вимоги, які були заявлені позивачем у позовній заяві та зобовязав відповідача надати відповідний дозвіл на ту земельну ділянку, яку зазначив позивач. Підстави для внесення змін в оскаржене рішення суду, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, під час розгляду апеляційної скарги не встановлені. Крім того, позивач погодився із судовим рішенням, не оскарживши його в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року в адміністративній справі №0840/2980/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 15 січня 2019 року і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова складена у повному обсязі 16 січня 2019 року.

Головуючий - суддя А.В. Шлай

суддя О.О. Круговий

суддя Т.С. Прокопчук