Справа № 620/4004/18
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2019-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2019 року Чернігів Справа № 620/4004/18

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації (далі - Управління), в якому просить:

- визнати відмови відповідача щодо компенсації вартості проїзду за 2017-2018 роки протиправними;

- зобов'язати відповідача виплатити компенсацію за квитки на проїзд за 2017-2018 роки, згідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в сумі 319,30 грн за квитки 2018 року та 758,54 грн за квитки 2017 року.

В обґрунтування свої позовних вимог позивач посилається на те, що вона є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та відповідно до положень Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" має право на 100% відсоткову знижку вартості проїзду один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним, або повітряним, або залізничним, або водним транспортом. З врахуванням наведеного, вона завернулася до відповідача із заявою про компенсацію витрат на проїзд в м. Мелітополь та м.Трускавець, однак у вказаній виплаті їй було відмовлено, оскільки видатки на такі цілі в місцевому бюджеті на 2017-2018 роки не передбачені. Позивачка вважає, що відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для невиконання гарантій, взятих на себе державою по відношенню до визначеної категорії осіб.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.12.2018 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) і встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позов.

Представником відповідача, в межах встановленого судом строку, подано відзив на позов, в якому останній просить відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та наголошує, що Законом України "Про державний бюджет" на відповідний рік не передбачена субвенція державного бюджету місцевим бюджетам на надання компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремим категоріям громадян. Крім наведеного, відповідач також вказує, що до компенсації вартості за проїзд не включається вартість постільної білизни тощо.

Так, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

Позивачка має статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, про що Чернігівською обласною державною адміністрацією видано посвідчення серії НОМЕР_2 та вкладку до нього (а.с.9).

У 2017 році позивачкою було понесено витрати на оплату проїзду залізничним транспортом до м.Трускавець у розмірі 758,54 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитків (а.с.7). Також, у вересні 2018 року позивачка їздила до м.Мелітополь (вартість проїзду склала 319,30 грн а.с.8).

08.09.2017 позивачка звернулася до Управління із заявою про компенсацію вартості проїзду. Листом від 04.10.2017 №05-10/3207 відповідач повідомив, що вказана компенсація не може бути виплачена, оскільки Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" не передбачена субвенція державного бюджету місцевим бюджетам на надання компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, органами місцевого самоврядування не прийняті відповідні місцеві програми (а.с.6).

Вважаючи, що Управлінням неправомірно відмовлено у виплаті вищевказаної компенсації, позивачка звернулась до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зважає на таке.

В силу прямої дії ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Цей Закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв'язання пов'язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв'язання пов'язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

Статтею 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" встановлено компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 1.

Так, відповідно до п.19 ч.1 ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особам, віднесеним до категорії 1, надаються гарантовані державою компенсації та пільги, у тому числі, безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

Підпунктом 13 п.3 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 №936 (який діяв до того, як його було виключено постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 №759 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 №936 і від 14.04.2015 №285") було передбачено, що відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку здійснюється за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом та за місцем реєстрації громадян на підставі проїзних квитків, пред'явлених управлінню (відділу) праці та соціального захисту населення райдержадміністрації, виконкому міських, районних у містах рад.

Однак, виключення вищевказаного положення із п.3 Порядку, що передбачав механізм відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду міжміським транспортом, на думку суду, не може бути підставою для не проведення виплати компенсації вартості квитків на проїзд за 2017 рік з огляду на положення ст.22 Конституції України та є невиправданим втручанням в право позивача, передбачене ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Крім того, гарантоване право осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи на компенсацію безплатного проїзду один раз на рік до будь-якого пункту України і назад в повному обсязі визначено п.19 ч.1 ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", який має вищу юридичну силу ніж вищевказаний Порядок.

Отже, виходячи з системного аналізу вказаних правових норм, суд дійшов до висновку, що чинним законодавством України гарантовано право осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи, на компенсацію в повному обсязі, за рахунок державного бюджету, вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку один раз на рік. Проте, суд звертає увагу позивача, що вартість квитків, що підлягає компенсації не може включати в себе вартість за надані послуги, зокрема, за користування постільною білизною (60 грн) та чай (12 грн), оскільки чинним законодавством передбачено виключно відшкодування вартості проїзду.

У зв'язку з наведеним, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною відмови відповідача щодо не виплати компенсації вартості за проїзд за 2017 рік та зобов'язання виплатити їй компенсацію вартості квитків за проїзд за 2017 рік, слід задовольнити частково, а саме на суму 686,54 грн (758,54 грн - 60,00 грн - 12,00 грн = 686,54 грн).

При цьому, посилання відповідача на відсутність виділених з Державного бюджету коштів як на причину невиконання покладеного на нього обов'язку по проведенню компенсації вартості квитків за проїзд за 2017 рік суд вважає необґрунтованими, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх обов'язків, що узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення в справах "Кечко проти України", "Бурдов проти Росії").

Щодо вимог про компенсацію вартості проїзду за 2018 рік, суд зазначає, що позивачкою не надано доказів звернення або відмови відповідача у компенсації вартості проїзду за 2018 рік, а отже у суду відсутні підстави вважати, що права позивачки в цій частині є порушеними та підлягають захисту, оскільки вони є передчасними.

Враховуючи викладене, суд вважає що позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити певні дії слід задовольнити в частині визнання відмови відповідача щодо компенсації вартості проїзду за 2017 рік протиправною та зобов'язання відповідача виплатити компенсацію за квитки на проїзд за 2017 рік, згідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі 686,54 грн за квитки 2017 року.

Керуючись ст.ст. 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати відмову Управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації щодо компенсації вартості проїзду за 2017 рік протиправною.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації виплатити компенсацію за квитки на проїзд за 2017 рік в розмірі 686,54 грн за квитки 2017 року.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення згідно пп.15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1)

Відповідач - Управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації (вул.Святомиколаївська, 114, смт.Ріпки, Чернігівська область, 15000, ).

Повне рішення суду складено 21.01.2019.

Суддя Л.О. Житняк