Справа № 826/16561/16
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції Донець В.А.,
суддів: Костенко Д.А., Шрамко Ю.Т.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року Справа № 826/16561/16

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Кузьменка В.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Діанова О.І.,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року у справі:

за позовом ОСОБА_4

до Державної фіскальної служби України

про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач) про стягнення з ДФС України на її користь середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку в сумі 5090,94 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивача звільнено наказом від 13.09.2016 р., а гроші було перераховано на її картковий рахунок 30.09.2016 р., наводить тлумачення дискреційних повноважень суб'єкта влади, постанову Пленуму ВСУ та ухвалу ВАС України щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та щодо дискреції.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості та безпідставності доводів апелянта, а також просить суд стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на оплату професійної правничої допомоги під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1600,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Державної фіскальної служби України від 13.09.2016 р. № 3156-о ОСОБА_4 звільнено з 19.09.2016 р. з посади завідувача сектору досудового розгляду скарг з питань оподаткування митними платежами управління досудового врегулювання спорів з окремих питань Департаменту адміністративного оскарження та судового супроводження Державної фіскальної служби України за власним бажанням, стаття 38 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу».

Повний розрахунок з позивачем здійснено 30.09.2016 р.

Згідно з довідкою від 22.09.2016 р. № 1208, виданою ДФС України, середньоденний заробіток ОСОБА_4 становив 565,66 грн. та, відповідно, за 9 робочих днів затримки з вини ДФС України заробітної плати позивачу в зв'язку зі звільненням становить 5090,94 грн.

Позивач, вважаючи протиправним нездійснення відповідачем повного розрахунку з нею в день її звільнення 19.09.2016 р., звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Колегія суддів встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем дійсно було допущено затримку розрахунку з позивачем при її звільненні на 9 робочих днів, що є правовою підставою для стягнення з нього компенсації в порядку статті 117 КЗпП України.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (частина перша). В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму (частина друга).

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, на роботодавця законодавством покладено обов'язок здійснити повний розрахунок з працівником у день його звільнення, невиконання якого є правовою підставою для стягнення з такого роботодавця на користь звільненого працівника середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що фактично відповідачем було здійснено повний розрахунок з позивачем із затримкою на 9 робочих днів з дня його звільнення, що не заперечується апелянтом в його апеляційній скарзі.

При цьому, спір між сторонами щодо належних сум під час звільнення відсутній.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач набув право на отримання компенсаційної виплати за вказаний час затримки розрахунку в порядку ст. 117 КЗпП України, а тому його позовні вимоги підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги містять констатацію фактичних обставин справи, наведення позиції ВАС України, викладеної в ухвалі суду по зовсім іншій справі, та позицію Пленуму ВС України щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що взагалі не є предметом даного спору.

Однак, жодні з наведених доводів не підтверджують наявності будь-яких належних правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду та до уваги апеляційним судом не приймаються.

Таким чином, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у її межах, відповідно до ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга Державної фіскальної служби України підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року - без змін.

При цьому, позивачем подано клопотання, яке було підтримано його представником у судовому засіданні, про стягнення з відповідача понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

На підтвердження таких витрат позивачем було подано до суду копії договору про надання професійної (правничої) допомоги від 08.01.2019 р. № 01/19 ТОВ, ордеру, рахунку на оплату від 09.01.2019 р. № 09-01 та квитанції до прибуткового касового ордеру від 09.01.2019 р. № 01/09, а в судовому засіданні 16.01.2019 р. судом оглянуто їх оригінали.

Проаналізувавши доводи позивача та його представника, дослідивши надані ними докази, колегія суддів приходить до висновку, що зазначене клопотання підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, частинами 1, 3 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

У ст. 134 КАС України визнсено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Перевіряючи наявність підстав для стягнення з відповідача заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, колегія суддів встановила, що 08.01.2019 р. між позивачем та Адвокатським бюро «Олег Зудінов та партнери» укладено договір про надання професійної (правничої) допомоги від 08.01.2019 р. № 01/19 ТОВ, відповідно до умов якого Бюро здійснює представництво інтересів позивача, подає від його імені відповідні заяви, заперечення, інші процесуальні документи, пов'язані з розглядом справи тощо.

Згідно з ордером серії КС № 399592 адвокат ОСОБА_2 діє в інтересах позивача на підставі вказаного договору без обмеження повноважень.

09.01.2019 р. адвокатом ОСОБА_2 було складено та подано від імені і в інтересах позивача відзив на апеляційну скаргу, на підготовку та направлення якого, згідно з виставленим рахунком № 09-01, витрачено 2 години часу за ціною 800,00 грн. за годину, за умовами договору, тобто загалом 1600,00 грн.

Відповідно до квитанції від 09.01.2019 р. № 01/09 вказані кошти були сплачені позивачем адвокатському бюро.

Отже, заявлені позивачем витрати на правничу допомогу у ході апеляційного провадження підтверджуються матеріалами справи, відповідають вимогам закону та підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у цій справі.

Керуючись ст.ст. 139, 229, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року - без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України судові витрати в розмірі 1600,00 (одна тисяча шістсот) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 16 січня 2019 року.

Головуючий суддя:

Судді: