Справа № 320/6578/18
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2019-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

21 січня 2019 року м. Київ № 320/6578/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Кушнова А.О., розглянувши позовну заяву Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Матерада" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Матерада", в якому просить суд стягнути з відповідача на користь Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів грошову суму в рахунок адміністративно-господарських санкцій та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 22500,00 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк, протягом якого позивачу необхідно усунути недоліки позовної заяви, а саме: надати уточнену позовну заяву (один примірник), з урахуванням вказаних судом зауважень із доказами направлення уточненої позовної заяви Товариству з обмеженою відповідальністю "Матерада" та Київському обласному центру зайнятості; витяг із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань на Товариство з обмеженою відповідальністю "Матерада"; надати обґрунтований розрахунок суми адміністративно-господарських санкцій; надати докази відсутності у штаті позивача юриста.

Суд зазначає, що 14.01.2019 через канцелярію суду на виконання вимог ухвали суду від 26.12.2018 від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить суд поновити строк звернення до суду із даним позовом, як такий, що міг бути пропущений за поважних причин, а саме: відсутність у позивача юристів та неможливості оплати адвокатської допомоги.

При цьому, позивач в уточненій позовній заяві наголошує, що Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів не є суб'єктом владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а тому положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо встановленого трьохмісячного строку звернення до суду для суб'єкта владних повноважень на позивача не поширюється.

Так, позивач в уточненій позовній заяві щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду вказує, що у Київському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів у період з 20.11.2017 до 12.06.2018 був повністю не укомплектований відділ правової та кадрової роботи через неможливість повноцінної оплати праці юриста та виконання обов'язків з правових питань ні на кого не покладалось.

На підтвердження відсутності у штаті позивача юриста позивачем було додано наказ Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів від 20.11.2017 №44-к про звільнення ОСОБА_1, провідного юрисконсульта відділу правової та кадрової роботи Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, з 21.11.2017 за власним бажанням, наказ Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів від 12.06.2018 №5-к про призначення ОСОБА_2 13.06.2018 на посаду провідного юрисконсульта відділу правової та кадрової роботи Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, а також наказ Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів від 17.07.2018 №9-к про призначення ОСОБА_3 на посаду начальника відділу правової та кадрової роботи Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів з 18.07.2018.

Надаючи правову оцінку зазначеним доводам позивача, суд зазначає таке.

Суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 8 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21.03.1991 №875-XII (далі - Закон №875-XII) державне управління з питань забезпечення прав осіб з інвалідністю та їх соціальної захищеності здійснюється в межах повноважень центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

Фонд соціального захисту інвалідів (далі - Фонд) є неприбутковою бюджетною установою, діяльність якої спрямовується, координується та контролюється Міністерством соціальної політики України (далі - Мінсоцполітики), про що зазначено в пункті 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011 №129 (у редакції наказу Міністерства соціальної політики України 27.03.2017 №477), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2011 року за №528/19266 (далі - Положення).

Згідно з пунктом 2 Положення Фонд як бюджетна установа є правонаступником Фонду як урядового органу.

Відповідно до пункту 5 Положення основними завданнями Фонду є: 1) фінансове забезпечення заходів щодо соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні; 2) забезпечення в межах своїх повноважень реалізації заходів щодо зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема, створення робочих місць.

Фонд утворює, ліквідовує та реорганізовує територіальні відділення Фонду в межах граничної чисельності працівників Фонду і коштів, передбачених на утримання Фонду, за погодженням з Мінсоцполітики, що передбачено пунктом 12 Положення.

Згідно з частиною 9 статті 20 Закону №875-XII спори, що виникають із правовідносин за статтями 19 і 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів або в судовому порядку.

Відповідно до частини 10 статті 20 Закону № 875-XII Фонд соціального захисту інвалідів, його відділення мають право захищати свої права та законні інтереси, у тому числі в суді.

При цьому, суд зазначає, що пунктом 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, звертаючись із даним позовом до адміністративного суду позивач просить стягнути суму адміністративно-господарських санкцій та пені, у зв'язку із покладенням на позивача обов'язку проводити стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені у судовому порядку.

Суд зазначає, що Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів є суб'єктом владних повноважень на якого покладено виконання делегованих повноважень для здійснення покладених на нього функцій. Саме наявність у цього відділення Фонду статусу суб'єкта владних повноважень і обумовлює його право на звернення саме до адміністративно суду у порядку адміністративного судочинства з позовом про стягнення адміністративно-господарських санкцій і пені.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів діє як суб'єкт владних повноважень, який звернувся до адміністративного суду на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

Відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із абзацом 2 частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення визначених законом вимог.

При цьому, у постанові Верховного Суду від 05.07.2018 у справі №809/1933/16 за позовом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Верховний Суд вказує, що частина 2 статті 99 КАС (у редакції, чинній до 15.12.2017) передбачає, що для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення передбачених законом вимог.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що відлік строку на звернення до суду для позивача, як суб'єкта владних повноважень, почався не з моменту, коли він дізнався про порушення, як він помилково вважає, а з дня виникнення підстав, що дають право на пред'явлення передбачених законом вимог.

З'ясовуючи момент, коли у позивача виникли підстави для звернення з позовом про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу працевлаштування інвалідів, суд виходив з такого.

Згідно із частиною першою статті 19 Закону № 875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 1 статті 20 Закону № 875-XII передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до частини четвертої статті 20 Закону №875-XII адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

У постанові від 21.02.2011 у справі №21-9а11 Верховний Суд України дійшов висновку, що за змістом статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" адміністративно-господарські санкції за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів сплачуються (нараховуються, застосовуються) підприємствами самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною 1 статті 19 цього Закону. На думку Верховного Суду України, саме з 16 квітня відповідного року у контролюючого органу виникає право на стягнення несплачених підприємством самостійно сум санкцій у судовому порядку.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №813/1897/17 (номер рішення в ЄДРСР 72338390).

Відповідно до положень частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що датою, з якої розпочинається перебіг трьохмісячного строку звернення позивача до суду з вимогою про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені є день, який слідує за останнім днем строку, передбаченого для самостійної сплати підприємствами, установами, організаціями адміністративно-господарських санкцій, тобто 16 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".

Отже, тримісячний строк звернення позивача до суду з вимогою про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу працевлаштування інвалідів за 2017 рік розпочався 16 квітня 2018 року та закінчився 16 липня 2018 року.

Разом з тим, позивач звернувся до суду лише 10.12.2018, тобто після спливу строку, визначеного статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду.

У той же час будь-яких доказів чи переконливих пояснень щодо існування причин, що об'єктивно перешкоджали позивачеві своєчасно реалізувати право на звернення до адміністративного суду з цим позовом позовна заява не містить.

Зауваження позивача про брак юристів у штаті та відсутність коштів на оплату адвокатських послуг не приймаються судом до уваги, оскільки юрист у штаті позивача з'явився 12.06.2018, тобто до закінчення строку звернення до суду із адміністративним позовом (16.07.2018).

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до наказу Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів №5-к від 12.06.2018 у Київському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів з 13.06.2018 було призначено ОСОБА_2 на посаду провідного юрисконсульта відділу правової та кадрової роботи.

Таким чином, оскільки у Київському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів з 13.06.2018 було призначено на посаду юриста, позивач не був позбавлений можливості звернутися до суду із даним позовом до 16.07.2018, а не через майже п'ять місяців.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи є об'єктивно непереборними, а саме, не залежать від волевиявлення особи, яка звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Отже, тільки наявність об'єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку звернення до суду з поважних причин.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992)

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998, «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001, у яких Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута.

Суд зазначає, що до таких легітимних обмежень права на суд, складовою якого є право на доступ до суду, відноситься, зокрема, сплив строку позовної давності (рішення від 22.10.1996 у справі «Stabbings and оthers v. United Kingdom»).

Інститут строків у судовому процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, поновлення процесуального строку без об'єктивної наявності виключних підстав та наведення відповідних причин є порушенням принципу правової визначеності та порушує права учасників справи на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішенні «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 03.04.2008 Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча саме національним судам, перш за все, належить приймати рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

У статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Беручи до уваги, що позивач не навів доказів, які б свідчили про існування обставин, що об'єктивно перешкоджали йому звернутись з даним позовом до суду у межах строку, встановленого законом, а судом зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, а також уточненої позовної заяви із доданими до неї доказами, не встановлено підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає поверненню.

Суд зазначає, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, зокрема, із зазначенням поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з наданням відповідних доказів.

Керуючись статтями 169, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Позовну заяву Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Матерада" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, - повернути позивачу з усіма доданими до неї документами.

2. Роз'яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

3. Копію ухвали надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Ухвала підписана 21.01.2019 р.

Суддя Кушнова А.О.