Справа № 480/4184/18
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 січня 2019 р. Справа № 480/4184/18
ОСОБА_1 окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 об'єднаного управління ОСОБА_3 фонду України Сумської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2М.) звернулася до суду з позовною заявою (а.с.20-21) до ОСОБА_1 об'єднаного управління ОСОБА_3 фонду України Сумської області (далі - відповідач, ОСОБА_1 обєднане УПФУ Сумської області), в якій просила:
1) визнати неправомірними дії ОСОБА_1 обєднаного УПФУ Сумської області щодо припинення з 01 липня 2018 по 31 серпня 2018 року виплати призначеної за віком пенсії ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1;
2) зобов'язати ОСОБА_1 обєднане УПФУ Сумської області виплатити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає: ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний код НОМЕР_1, нараховану пенсію за віком, за період з 01 липня 2018 року по 31 серпня 2018 року включно, шляхом перерахування коштів на її поточний рахунок.
Свої вимоги мотивувала тим, що перебуває на обліку у відповідача відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509. Однак, пенсія за липень та серпень 2018 року їй виплачена не була. Позивач звернулася до відповідача із вимогою виплатити пенсію за два місяці та пояснити причини невиплати, однак відповідач листом від 20.09.2018 повідомив ОСОБА_2, що виплату пенсії було припинено, у звязку з тим, що вона більше 60 днів перебувала на непідконтрольній українській владі території та виплату не отриманої пенсії за липень і серпень 2018 року буде проведено відповідно до п.15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 №365 на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, з чим позивач не погодилась та звернулась до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою суду від 27.11.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Фактично пенсія позивачу була виплачена починаючи з 01.09.2018. Щодо виплати заборгованості за липень-серпень 2018 року, представник у відзиві зазначив, що відповідно до п.15постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 встановлено, що орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення Комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальної виплати, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Тобто, пенсія позивачу пенсії за липень-серпень 2018 року буде проведена управлінням на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Ухвалами суду від 20.12.2018 та від 29.12.2018 у відповідача були витребувані додаткові докази у справі (а.с.28,40), на виконання вимог яких, зокрема, надано пенсійну справу позивача.

03.01.2019 представник позивача подала до суду відповідь на відзив (а.с.42), в якій просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, виходячи з того, що зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, зокрема, на отримання пенсії. Також вказала, що вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії визначений ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом. Однак, такої підстави як перебування на непідконтрольній території українській владі більше 60 днів, не визначено вищевказаним законом та суперечить принципам, закріпленим в Конституції України.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши наявні матеріали справи, матеріали пенсійної справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи та обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивачу призначена пенсія за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії АБ №369996 (а.с.9) та вбачається з позовної заяви та відзиву на позов.

ОСОБА_2 є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, у звязку з чим отримала довідку Управління соціального захисту населення ОСОБА_1 районної державної адміністрації про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 12.06.2017 № (с.10) та з 14.06.2017 перебуває на обліку в ОСОБА_1 обєднаному УПФУ Сумської області, що вбачається зі змісту позову, відзиву, заяви позивача (а.с.46) та матеріалів пенсійної справи.

Як встановлено судом, пенсія позивачу ОСОБА_1 обєднаним УПФУ Сумської області була призупинена з липня 2018р., на підставі листа ОСОБА_3 фонду України від 12.07.2018 року № 23150/04-21, у звязку з перетином нею кордону строком понад 60 днів та направлено відповідний запит до Департаменту соціального захисту населення СМР з метою проведення перевірки позивача за фактичним місцезнаходженням (а.с.48-49).

Після не отримання пенсії, позивач в липні 2017р. звернулася до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії (а.с.36).

Рішенням Комісії по розгляду заяв громадян з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 26.07.2018 року (протокол № 15) було підтверджено фактичне місце проживання позивача та відновлено виплату пенсії ОСОБА_2 з липня 2018 року (а.с.35,50-51). На підставі вказаного рішення та заяви позивача відповідачем з 01.07.2018 було відновлено нарахування пенсії, що вбачається з протоколу (а.с.47). Нарахування пенсії, починаючи з липня 2018р. підтверджується відповідною довідкою №2143/0333 (а.с.12), з якої також вбачається, що виплата була здійснена лише, починаючи з вересня 2018р., однак, нарахована за липень та серпень 2018р. пенсія ОСОБА_2 виплачена не була, станом і на момент розгляду справи, що підтверджується відзивом. Доказів на спростування вказаного відповідачем не надано.

Позивач звернулася із запитом до ОСОБА_1 обєднаного УПФУ Сумської області про сплату заборгованості з виплати пенсії за вказаний період, на що листом від 20.09.2018 №20865/11-23 (а.с.13) відповідач повідомив позивача, що виплату пенсії їй припинено з 01.07.2018 відповідно до п.5 ст.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 за інформацією, яка надійшла листом ОСОБА_3 фонду України від 12.07.2018 №23150/04-21. Щодо пенсії за липень та серпень 2018 р., то вона нарахована та обліковується у відповідача і буде виплачена на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, який розробляється.

Суд не може погодитись з такою позицією відповідача, а дії ОСОБА_1 обєднаного УПФУ Сумської області, щодо припинення пенсії та відмови у виплаті нарахованої пенсії з 01.07.2018 по 31.08.2018, вважає протиправними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (надалі Закон №1058-ІV) передбачено право громадян України на отримання пенсій та соціальних послуг.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення (ч.3 ст. 4 Закону №1058-ІV).

Згідно частини 1 статті 47 Закону №1058-ІV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

З 22 листопада 2014 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VII (далі Закон №1706-VII), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (ч.2 ст. 4 Закону №1706-VII).

Як згідно ст. 4 Закону №1706-VII, так і згідно пункту 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509 (далі Порядок №509) факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених, зокрема, статтею 12 цього Закону.

Обґрунтовуючи свою позицію відповідач, з посиланням на норми Закону №1706-VII, Порядку №509 та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 8 червня 2016 року №365 (далі Порядок №365) вказує на правомірність припинення пенсії у звязку із встановленням факту перетину кордону позивачем та відсутністю її за місцем проживання понад 60 днів на основі отриманої інформації від ОСОБА_3 фонду України.

Дійсно встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сімї, отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування є одними з підстав, визначених у п.п.2,5 п.12 Порядку №365 для припинення соціальних виплат. Однак, будь-якої інформації, отриманої від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування відповідачем надано не було. ОСОБА_3 фонду України про перетин позивачем кордону строком понад 60 днів не є належним доказом відсутності особи понад 60 днів за місцем проживання. Більш того, такого листа відповідачем на неодноразові запити суду (а.с.28,40), також надано не було, такий лист в пенсійній справі відсутній. Крім іншого, комісією по розгляду питань з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам було підтверджено місце проживання позивача за фактичним місцем проживання (а.с.51).

При цьому, суд відмічає, що ні вказаний Порядок №365, ні Закон №1706-VII, на які посилається відповідач, в обґрунтування своєї позиції, не визначають самого порядку чи підстав для припинення виплат пенсії чи інших соціальних виплат.

Законом, який регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування є саме Закон №1058-1V. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів ОСОБА_3 фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування. (ст. 5 Закону №1058-1V). І саме цим Законом частиною 1 статті 49 визначено підстави припинення пенсії. Так, за приписами цієї норми, виплата пенсії, зокрема, за рішенням територіальних органів ОСОБА_3 фонду припиняється у таких випадках: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

В той же час, як вбачається з листа від 20.09.2018, а також відзиву на позов, виплата пенсії відповідачем була припинена з 01.07.2018, у звязку із встановленням факту перетину кордону позивачем строком понад 60 днів за інформацією ОСОБА_3 фонду України. Однак, вказане не є тією підставою, виключний перелік яких зазначено у ст.49 Закону №1058-IV для прийняття рішення про припинення пенсії. Тим паче, припинення пенсії було вчинено не у спосіб, визначений Законом №1058-IV, який передбачає припинення пенсійних виплат виключно на підставі відповідного рішення органу ОСОБА_3 фонду, якого, як вбачається з матеріалів справи (а.с.45), прийнято не було. У звязку з чим, суд визнає, що припинення відповідачем виплати позивачу пенсії з липня 2018р. є протиправною та здійснена не у спосіб, передбачений законом.

Крім того, відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.11.2003 №1382-ІV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Також, як встановлено судом відповідачем було поновлено нарахування раніше призначеної позивачу пенсії, однак, за липень та серпень 2018р. нараховану пенсію виплачено не було. Обґрунтовуючи свою позицію відповідач зазначає, що виплата нарахованої пенсії за вказаний період буде виплачена на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Дійсно відповідно до п. 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Тобто, враховуючи приписи вказаної норми, відповідач мав відновити саме виплату (а не лише нарахування) пенсії з липня 2018р., оскільки позивач з відповідною заявою звернулась в липні 2018р., та саме з липня 2018р. комісією було вирішено відновити виплату пенсію позивачу (а.с.51) і лише суми за минулий період, тобто до липня 2018р. (у разі наявності таких), відповідач мав у відповідності до вказаного п.15 обліковувати як заборгованість.

Також варто відмітити, що станом на момент розгляду справи, відповідного порядку Кабінетом Міністрів України, на який посилається відповідач, не розроблено. При цьому відповідно до відповідно до ч.4 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-ІV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію прав та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

В даному випадку, суд звертає увагу на правову позицію Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави щодо виконання власних повноважень.

Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (п.70).

Європейський суд з прав людини в рішенні «Суханов та Ільченко проти України» від 26.09.2014 стосовно бездіяльності держави щодо прийняття нормативного акту, яких визначає механізму реалізації прав громадян, в п.п.55,56 зазначив, що відмова держави здійснити певні дії становила втручання в права заявників, передбачені статтею 1 Першого протоколу. Уряд не надав жодних пояснень цієї бездіяльності, яка тримала заявників у невизначеності. Таким чином, Суд не бачить жодних причин, чому органи влади не вжили заходів для визначення розміру надбавки до пенсії заявників і вважає це втручання невиправданим. Отже, було порушення права заявників, передбаченого статтею 1 Першого протоколу.

Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини у справі та досліджені докази, приймаючи до уваги, що припинення виплати пенсії у період з липня 2018р. відповідачем здійснено не у спосіб, встановлений законом, відмова у виплаті нарахованої пенсії за період липень та серпень 2018р. через відсутність розробленого Кабінетом Міністрів України відповідного порядку щодо виплати пенсії, виплату якої протиправно було зупинено, не відповідають критеріям правомірності, визначених ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, з урахуванням вимог ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України для повного та ефективного захисту прав позивача, вважає необхідним позовні вимоги задовольнити та визнати протиправними дії відповідача щодо припинення з 01.07.2018 виплати та відмови у виплаті нарахованої за липень-серпень 2018р. раніше призначеної пенсії, а також зобовязати відповідача виплатити позивачу нараховану за період з 01.07.2018 по 31.08.2018 включно пенсію за віком, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача.

Що стосується заяви позивача про звернення рішення до негайного виконання, суд не вбачає підстав для її задоволення, оскільки за нормами п.1. ч.1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних фондів - у межах суми стягнення за один місяць. Враховуючи, що предметом спору є визнання протиправними дії відповідача та зобовязання вчинити його певні дії, та за рішенням суду не вирішувалось питання про стягнення конкретно визначеного розміру суми пенсії, а лише вирішувалось питання щодо зобовязання вчинити відповідача дії по виплаті пенсії, така заява позивача не підлягає задоволенню за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 (42350, Сумська область, Сумський район, с.Бездрик, вул.Першотравнева, буд.35, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_1 об'єднаного управління ОСОБА_3 фонду України Сумської області (40009, Сумська область, м.Суми, вул.Степана Бандери, буд.43, ) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправними дії ОСОБА_1 обєднаного управління ОСОБА_3 фонду України Сумської області щодо припинення з 01 липня 2018р. виплати ОСОБА_2 раніше призначеної пенсії та щодо відмови у виплаті нарахованої за липень-серпень 2018р. раніше призначеної пенсії.

Зобов'язати ОСОБА_1 обєднане управління ОСОБА_3 фонду України Сумської області виплатити ОСОБА_2 нараховану пенсію за віком за період з 01 липня 2018 року по 31 серпня 2018 року включно, шляхом перерахування коштів на її поточний рахунок.

В задоволення заяви ОСОБА_2 про звернення рішення до негайного виконання відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через ОСОБА_1 окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 16.01.2019.

Суддя І.Г. Шевченко