Справа № 0540/5536/18-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року справа №0540/5536/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Арабей Т.Г., Компанієць І.Д., розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 р. у справі № 0540/5536/18-а (головуючий І інстанції Буряк І. В.) за позовом Адміністрації Державного навчального закладу "Краматорське вище професійне торгово-кулінарне училище" в інтересах неповнолітнього ученика ОСОБА_2до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про оскарження відмови відповідача у взятті на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України,-

ВСТАНОВИВ:

Адміністрація Державного навчального закладу "Краматорське вище професійне торгово-кулінарне училище" звернулась в інтересах неповнолітнього ученика ОСОБА_2 до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради (далі-відповідач), в якій просила: визнати протиправним рішення Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради від 04.05.2018 року №01-14/3401 "Про відмову у взятті на облік, як особу з числа внутрішньо переміщених осіб" ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2; зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради надати довідку про підтвердження статусу вимушено переміщеної особи ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018року позовні вимоги задоволено, а саме суд: визнав протиправним та скасував рішення Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради від 04.05.2018 року №01-14/340 щодо відмови у видачі довідки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи; зобов'язав Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради взяти на облік ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 як внутрішньо переміщену особу та видати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи (а.с.61-64).

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення, прийняти нове, яким відмовити в задоволені позову у повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначено, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на момент їх виникнення. На момент звернення позивача з заявою про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи, зареєстроване місце проживання ОСОБА_2, не відноситься до переліку населених пунктів, які не підконтрольні українській владі, визначених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р. При зверненні з заявою заявником не було надано документів які свідчать, що у ОСОБА_2 наявне право на житло за адресою: АДРЕСА_1. Апелянт зазначає, що на момент прийняття рішення судом ОСОБА_2 виповнилось 18 років, а тому він має право на самостійне звернення до відповідача з заявою про отримання довідки. Також, зазначає, що позовні вимоги про зобов'язання Управління взяти на облік ОСОБА_2, як внутрішньо переміщену особу та видати довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщену особу, не підлягають задоволенню, оскільки вказані повноваження відносяться до дискреційних повноважень суб'єкта владних повноважень (а.с.67-69).

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Згідно з копією паспорта громадянина України НОМЕР_1, виданого 04.01.2017 року, ОСОБА_2, є уродженцем м. Горлівка Донецької області (а.с.7).

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського відділу управління юстиції Донецької області 08 жовтня 2007 року, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року, місце народження м. Горлівка Донецької області, у графі мати зазначено ОСОБА_4, батько - ОСОБА_5.(а.с.9)

Довідкою виданою Горлівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану від 18.10.2007 року підтверджено, що відомості про батька записані за вказівкою матері відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України.(а.с.11).

Рішенням Калінінського районного суду м. Горлівка №2-834-2009 від 30 червня 2009 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 позбавлено батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.(а.с.10)

Рішенням від 05 серпня 2009 року №998 надано ОСОБА_2 статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.21).

Рішенням від 05 серпня 2009 року №999 ОСОБА_2 влаштовано до дитячого закладу на повне державне утримання, збережено за малолітнім ОСОБА_2 право на житло за адресою: АДРЕСА_1 контроль за збереженням житла покладено на управління житлово-комунального господарства міської ради (а.с.52).

Згідно путівки №333 ОСОБА_2 направлено на навчання до 3 класу до Миколаївської спеціальної ЗШІ для розумово відсталих дітей сиріт, розташованого за адресою: Донецька область, м. Миколаїівка, вул. Синецького, 15.(а.с.12)

Згідно обліково-статистичної картки №0032006 Служби у справах дітей Горлівської міської ради, ОСОБА_2 взято на облік, як дитину позбавлену батьківського піклування (наказ №90-О від 02.07.2009 року), причина - позбавлення матері батьківських прав; відомості про батька записані за вказівкою матері відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України, адресою проживання дитини визначено вул. Синецького, 15, м. Миколаївка, Слов'янський р-н, Донецької області.

Згідно відомостей про наявність майна, в тому числі житла, що належить дитині на праві власності зазначено, що за ОСОБА_2 збережено право на житло за місцем розташування: АДРЕСА_1.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання НОМЕР_3 від 19.09.2017 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2

02 травня 2018 року позивач в інтересах ОСОБА_2 звернувся із заявою про взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи та вищезазначеними документами (а.с.36-38).

Відповідач рішенням від 04 травня 2018 року за результатами розгляду заяви позивача та доданих до неї документів відмовив у взятті на облік. Рішення обґрунтовано тим, що місце проживання ОСОБА_2: Донецька область, Слов'янський район, м. Миколаївка, не відноситься до Переліку населених пунктів, на території, яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затвердженого розпорядженням КМУ від 07.11.2014 року №1085 (а.с.6)..

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірним по справі є правомірність рішення Управління соціального захисту населення яким відмовлено у видачі довідки внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Законом України від 20.10.2014 № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII) закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Частиною 1 та 2 ст. 1 вказаного Закону передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Тобто, закон визначає, що покинуте місця проживання внутрішньо переміщеної особи є адреса місця проживання особи на момент виникнення відповідних обставин.

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 4 Закону № 1706-VII VII (в редакції на час отримання позивачем довідки внутрішньо переміщеної особи), факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Кожна дитина, у тому числі яка прибула без супроводження батьків, інших законних представників, отримує довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

За частиною 4 зазначеної статті, заява подається внутрішньо переміщеною особою, у тому числі неповнолітніми дітьми, особисто, а малолітніми дітьми, недієздатними особами або особами, дієздатність яких обмежено, - через законного представника (далі - заявник).

Від імені дитини, влаштованої до дитячого закладу, закладу охорони здоров'я або закладу соціального захисту дітей на повне державне забезпечення, таку заяву подає керівник відповідногозакладу.

Статтею 14 Закону № 1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону № 1706-VII, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 (далі - Порядок № 509).

Пунктом 2 Порядку № 509 (в редакції на час отримання позивачем довідки внутрішньо переміщеної особи) визначено, що для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи).

Заяву про взяття на облік малолітньої дитини, яка є дитиною-сиротою або дитиною, позбавленою батьківського піклування, для отримання довідки подає від її імені: у разі влаштування до дитячого закладу, закладу охорони здоров'я або закладу соціального захисту дітей на повне державне забезпечення - керівник відповідного закладу.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 509, заява про взяття на облік повинна містити таку інформацію про заявника, зокрема, відомості про зареєстроване та фактичне місце проживання, відомості про місце навчання/виховання дитини (найменування закладу).

Як фактичне місце проживання/перебування не можуть зазначатися адреси (місцезнаходження) органів державної влади, місцевого самоврядування, юридичних осіб публічного права, їх підрозділів, будь-яких інших приміщень, за якими внутрішньо переміщені особи фактично не проживають.

З наведених вище положень законодавства слідує, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення, зокрема, залишення свого місця проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту.

Відповідно до абз.3 п.6 Порядку № 509, у випадках, передбачених абзацом другим пункту 4 цього Порядку, уповноважений орган зобов'язаний розглянути заяву протягом 15 робочих днів та прийняти рішення про видачу довідки або відмову в її видачі.

За пунктом 8 Порядку № 509, заявнику може бути відмовлено у видачі довідки у разі, коли: 1) відсутні обставини, що спричинили внутрішнє переміщення, зазначені у статті 1 Закону; 2) у державних органів наявні відомості про подання завідомо неправдивих відомостей для отримання довідки; 3) заявник втратив документи, що посвідчують особу (до їх відновлення); 4) у документі заявника, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, немає відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, та відсутні докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, визначені абзацом другим пункту 4 цього Порядку; 5) докази, надані заявником для підтвердження факту проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв'язку з обставинами, зазначеними у статті 1 Закону, не підтверджують такого факту.

Рішення про відмову у видачі довідки з обов'язковим зазначенням підстав для відмови, підписане керівником уповноваженого органу, видається заявнику в день подання заяви про взяття на облік, а у випадку, передбаченому абзацом другим пункту 4 цього Порядку, - не пізніше ніж через 15 робочих днів після її подання.

Згідно абзацу 2 пункту 4 цього Порядку, у разі відсутності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв'язку з обставинами, зазначеними у статті 1 Закону, заявник надає докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення (військовий квиток з відомостями щодо проходження військової служби; трудова книжка із записами про трудову діяльність; документ, що підтверджує право власності на рухоме або нерухоме майно; свідоцтво про базову загальну середню освіту; атестат про повну загальну середню освіту; документ про професійно-технічну освіту; документ про вищу освіту (науковий ступінь); довідка з місця навчання; рішення районної, районної у мм. Києві чи Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської чи районної у місті ради про влаштування дитини до дитячого закладу, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, встановлення опіки чи піклування; медичні документи; фотографії; відеозаписи тощо).

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 3 ст. 52 Конституції України закріплено, що утримання та виховання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, покладається на державу. Держава заохочує і підтримує благодійницьку діяльність щодо дітей.

Стаття 17 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не втрачає права на успадкування їх майна. Суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла.

Згідно із Законом України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей сиріт" та дітей, позбавлених батьківського піклування" за дітьми сиротами та дітьми позбавленими батьківського піклування, зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками рідними тощо до влаштування у відповідні заклади.

Наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності підтверджують, що згідно відомостей про наявність майна, в тому числі житла, що належить дитині на праві власності зазначено, що за ОСОБА_2 збережено право на житло за місцем розташування: АДРЕСА_1. Тобто, в населеному пункті, який включений до переліку населених пунктів, які не підконтрольні українській владі, визначених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р.

Також, рішенням від 05 жовтня 2009 року №999 ОСОБА_2 влаштовано до дитячого закладу на повне державне утримання, збережено за малолітнім ОСОБА_2 право на житло за адресою: АДРЕСА_1 контроль за збереженням житла покладено на управління житлово-комунального господарства міської ради.

Згідно путівки №333 ОСОБА_2 направлено на навчання до 3 класу до Миколаївської спеціальної ЗШІ для розумово відсталих дітей сиріт, розташованого за адресою: Донецька область, м. Миколаїівка, вул. Синецького, 15.

Тобто, ОСОБА_2 на період навчання, на підконтрольній Україні території, є особою, що перемістилась з непідконтрольної території.

Отже, ОСОБА_6 підпадає під ознаки, наведенні у статті 1 вказаного Закону, яка визначає поняття внутрішньо переміщеної особи, тому, має право на відповідні гарантії з боку держави та на отримання відповідної довідки згідно Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

Стосовно доводів управління праці та соціального захисту населення про те, що на момент прийняття рішення судом ОСОБА_2 виповнилось 18 років, а тому він має право на самостійне звернення до відповідача з заявою про отримання довідки, суд зазначає, що спірним по справі є правомірність рішення Управління соціального захисту населення відмову у видачі довідки внутрішньо переміщеної особи від 04 травня 2018 року прийнятого за результатами розгляду заяви позивача в інтересах ОСОБА_2 від 02 травня 2018 року про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи та вищезазначеними документами, тобто, щодо правовідносин які склались до досягнення особою 18 років.

З приводу посилання апелянта на те, що позовні вимоги про зобов'язання Управління взяти на облік ОСОБА_2, як внутрішньо переміщену особу та видати довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщену особу, не підлягають задоволенню, оскільки вказані повноваження відносяться до дискреційних повноважень суб'єкта владних повноважень, суд зазначає наступне.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № Р(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методологи проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов'язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб'єкта. Він не може і ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавча встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу і верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Україною Законом N8475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб і юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було і вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom», заява 22414/93, рішення від 15 листопада 1996 року Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст І зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)),

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Суд зазначає, що даному випадку, коли позивач надав всі необхідні для отримання довідки документи у відповідача відсутнє право адміністративного розсуду, тому належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов'язання відповідача взяти на облік ОСОБА_2, як внутрішньо переміщену особу та видати довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщену особу.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду без змін.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 р. у справі № 0540/5536/18-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 р. у справі № 0540/5536/18-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 22 січня 2019 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді Т.Г. Арабей

І.Д. Компанієць