Справа № 826/10423/17
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Харитонова Х.Б., за участі представника позивача ОСОБА_2, представника відповідачів Титаренко Н.В., апеляційні скарги Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 45967-1305 від 28.047.2017 року, -

В С Т А Н О В И В :

18.08.2017 р. ОСОБА_4 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 45967-1305 від 28.047.2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є фізичною особою-підприємцем, перебуває на спрощеній системі оподаткування (платник єдиного податку другої групи), та використовує земельну ділянку, на якій розташований належний їй на праві власності нежитловий об'єкт, для провадження господарської діяльності, тому вона, згідно з пунктом 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, звільнена від сплати земельного податку. Крім того зауважує, що за результатами отримання податкового повідомлення-рішення №45957-1305 від 28.04.2017 року позивач встановила, що сума земельного податку у розмірі 5485,31 була розрахована відповідачем невірно.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2018 року позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві №45957-1305 від 28.04.2017 року.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач є платником єдиного податку і здійснює підприємницьку діяльність, здаючи в оренду належне їй нежитлове приміщення, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для нарахування позивачу земельного податку, оскільки це суперечить чинному законодавству.

Відповідачі, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2018 року як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального права, та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційні скарги обґрунтовано тим, що податкове повідомлення-рішення прийнято в межах та у спосіб визначений законодавством.

Позивачем відзиву на апеляційні скарги не подано.

Представник відповідачів в судовому засіданні підтримала доводи апеляційних скарг, просив її задовольнити. Представник позивача заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, підтримавши доводи, викладені у відзиві до апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з заступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 є власником нежилого приміщення №102, загальною площею 67,4 кв.м за адресою АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу частини нежилого приміщення від 28.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Р.О. та зареєстрованого за реєстровим №5429, та на підставі договору дарування частини нежилого приміщення від 28.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Р.О. та зареєстрованого за реєстровим №5434.

Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на частини вказаного нежилого приміщення зареєстровано за позивачем 28 серпня 2014 року.

Водночас, ОСОБА_4 є фізичною особою-підприємцем та провадить господарську діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, за 2 групою та 20% ставкою платника єдиного податку, та основним видом господарської діяльності є 68.20. «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна», що підтверджується витягом з реєстру платників єдиного податку.(а.с.9)

На підтвердження використання позивачем нежилого приміщення №102, загальною площею 67,4 м2 за адресою: АДРЕСА_1, для провадження господарської своєї діяльності суду надано договір оренди частини нежилих приміщень від 01.01.2017 року, акти надання послуг, прибуткові касові ордери. (а.с. 18-38)

28.04.2017 року податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення №45957-1305, яким відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України було визначено позивачу суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб в розмірі 5485,31 грн.

Не погодившись із зазначеним податковим повідомленням рішенням, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Вищенаведені обставини, встановлені судом першої інстанції, перевірені і знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, і не є спірними.

Колегія суддів відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України переглядає судове рішення суду першої інстанції в даній справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.67 Конституції України визначено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до п.п. 14.1.72 та п.п. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Згідно з п.п. 269.1.1, 269.1.2 п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Відповідно до п.п. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

З огляду на пункт 269.2 Податкового кодексу України, особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Пунктом 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України визначено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. (Пункт 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України)

Пунктом 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України передбачено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 291.2 ст. 291 Податкового кодексу України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

З огляду на п.п.297.1.4 ст. 297 Податкового кодексу України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності.

Судом першої інстанції було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем, на підтвердження того, що належне позивачу нежитлове приміщення та земельна ділянка, розташована під таким приміщенням, використовувались нею, як фізичною особою-підприємцем, для здійснення власної господарської діяльності (як склад), що не спростовано відповідачем у суді апеляційної інстанції.

Відтак, наявність двох умов надання пільги, а саме використання позивачем власної земельної ділянки у своїй господарській діяльності та наявність у неї статусу платника єдиного податку другої групи, обумовлює звільнення її від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), що доводить протиправність спірного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Отже, враховуючи вищевикладені положення, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про протиправність прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення.

Згідно з частиною 2 статті 74 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що усі наведені аргументи апелянтів є такими, що не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування.

Повний текст постанови виготовлено 22.01.2019 р.

Керуючись статтями 308, 309, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 45967-1305 від 28.047.2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

О.В. Епель