Справа № 810/2516/18
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/2516/18 Суддя (судді) першої інстанції: Василенко Г.Ю.
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Епель О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Мідянки А.А.,

представника відповідача Васьовчика О.В.,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України, третя особа - Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_4, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до суду з даним позовом про скасування рішення від 01 травня 2018 року, прийняте СЗПН 2-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Бориспіль (термінал D)» Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» старшим лейтенантом Петренко І.О., про відмову позивачу у перетині державного кордону на в'їзд в Україну; скасування постанови від 01 травня 2018 року, прийняту відповідною службовою особою Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України про заборону позивачу на в'їзд в Україну терміном на три роки, тобто до 01 травня 2021 року; зобов'язання Окремий контрольно-пропускний пункту «Київ» Державної прикордонної служби України письмово повідомити Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про вилучення інформації з відповідної бази даних щодо заборони в'їзду позивачу на територію України терміном до 01 травня 2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням відповідача про відмову в перетині державного кордону на в'їзд в Україну та постановою про заборону в'їзду на територію України терміном на 3 роки порушено його права, гарантовані Загальною Декларацією прав людини, оскільки він народився і виріс у місті Миргород Полтавської області, проходив військову службу на території міста Біла Церква Київської області. Також позивач звертає увагу суду, що не був своєчасно повідомлений про можливу фіксацію його спілкування з інспектором прикордонної служби, у зв'язку з чим, на його думку, така фіксація здійснювалась незаконно.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено, при цьому, суд першої інстанції дійшов до висновку, що Окремий контрольно-пропускного пункт «Київ» Державної прикордонної служби України при прийнятті оскаржуваних рішень діяв правомірно, оскільки за виявлене порушення нормами чинного законодавства передбачена санкція у вигляді заборони на в'їзд в Україну терміном на три роки.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач та третя особа подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. На думку апелянтів, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Висновки апелянтів обґрунтовані тим, що при винесенні оскаржуваних рішень було порушено права позивача, а саме не було роз'яснено право на можливість скористатися правовою допомогою адвоката та не було попереджено про запис розмови технічними засобами.

Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається про обґрунтованість висновків суду першої інстанції, дотримання ними норм чинного законодавства при винесенні оскаржуваних дій та рішень, та зазначено про чітке фіксування виявленого порушення з боку позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 01 травня 2018 року заступником начальника відділу-начальником 2-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Бориспіль», окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» старшим лейтенантом Петренком І.О., відповідно до положень ч. 1 ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль», прийнято рішення «Про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину Російської Федерації - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з порушенням останнім вимог ч. 2 ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №367, а саме - допустив в'їзд на тимчасово окуповану територію Автономну республіку Крим та виїзд з неї з порушенням визначених цими нормативними актами вимог: без отримання відповідного дозволу та поза контрольними пунктами в'їзду-виїзду.

Відповідно до довідки стосовно особи, щодо якої наявні підстави для прийняття рішення про заборону в'їзду в Україну від 01.05.2018, зазначено: « 01.05.2018 в пункті пропуск «Бориспіль» близько 09 год. 50 хв. під час оформлення пасажирів рейсу № 843 «Мінськ - Київ» виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_5

Під час проведення співбесіди з особою було встановлено з його слів, що в червні 2016 року він незаконно в'їхав на територію ТОТ АР Крим з Російської Федерації через поромну переправу сполученням порт «Кавказ»-«Керч» з метою відпочинку.

Через два тижні повернувся у зворотному напрямку до Російської Федерації в м. Москва через поромну переправу сполученням порт «Керч»-«Кавказ», чим порушив вимоги частини 2 статті 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженою постановою Кабінету Міністрів від 04.06.2015 року №367, а саме в'їхав на ТОТ АР Крим та виїхав з неї з порушенням визначених цими нормативними актами вимог: без отримання відповідного дозволу та поза контрольними пунктами в'їзду-виїзду. Термін заборони в'їзду в Україну 3 (три) роки».

На підставі зазначених документів, відповідачем прийнято постанову від 01.05.2018 про заборону в'їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, строком на 3 (три роки).

Позивач, вважаючи вищевказані рішення і дії протиправними та такими, що порушують його права і свободи, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність дій відповідача як суб»єкта владних повноважень, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Так, частиною 4 статті 2 Закону України «Про прикордонний контроль» передбачено, що прикордонний контроль включає: перевірку документів; огляд осіб, транспортних засобів, вантажів; виконання доручень правоохоронних органів України; перевірку виконання іноземцями, особами без громадянства умов перетинання державного кордону у разі в'їзду в Україну, виїзду з України та транзитного проїзду територією України; реєстрацію іноземців, осіб без громадянства та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон; перевірку автомобільних транспортних засобів з метою виявлення викрадених.

Статтею 8 Закону України «Про прикордонний контроль» визначено, що уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в'їзду в Україну за умови: наявності в нього дійсного паспортного документа; відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в'їзду в Україну; наявності в нього в'їзної візи, якщо інше не передбачено законодавством України; підтвердження мети запланованого перебування; наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності в нього можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України - для громадянина держави, включеної до переліку держав, затвердженого Кабінетом Міністрів України, та особи без громадянства, яка постійно проживає у державі, включеній до такого переліку.

Іноземцям, особам без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам в'їзду в Україну, відмовляється у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Згідно статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в'їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.

Статтею 9 Закону України «Про прикордонний контроль» закріплено, що прикордонний контроль іноземців та осіб без громадянства під час в'їзду в Україну здійснюється за процедурами контролю першої лінії, а у передбачених цим Законом випадках - також за процедурою контролю другої лінії.

Процедура здійснення контролю першої лінії передбачає проведення перевірки: паспортного документа з метою встановлення його дійсності, наявності відповідно до вимог законодавства посвідки на постійне проживання чи візи; наявності чи відсутності у базах даних Державної прикордонної служби України інформації про заборону в'їзду в Україну та про доручення правоохоронних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон; відміток про перетинання державного кордону в паспортному документі іноземця або особи без громадянства для перевірки виконання іноземцем або особою без громадянства вимог щодо строку перебування на території України.

Процедура здійснення контролю другої лінії проводиться за результатами аналізу та оцінки ризиків під час виконання процедури контролю першої лінії, якщо в уповноваженої службової особи Державної прикордонної служби України виникли сумніви щодо виконання іноземцем або особою без громадянства умов в'їзду в Україну, та передбачає: встановлення місць відправлення та призначення, мети та умов запланованого перебування з проведенням у разі необхідності перевірки відповідних підтверджуючих документів і співбесіди; з'ясування наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України.

Частиною 2 статті 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.14 року № 1207 - VII (набрав чинності 27.04.14) закріплено, що в'їзд іноземців та осіб без громадянства на тимчасово окуповану територію та виїзд з неї допускаються лише за спеціальним дозволом через контрольні пункти в'їзду-виїзду. Порядок в'їзду іноземців та осіб без громадянства на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї встановлюється Кабінетом Міністрів України - зазначена норма жодним чином не регулює питання заборони в'їзду на територію України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 року №367, затверджено «Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї», згідно з пунктом 3 якого в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї іноземців та осіб без громадянства здійснюються за паспортним документом та спеціальним дозволом, виданим територіальним органом ДМС або територіальним підрозділом ДМС через контрольні пункти у Новотроїцькому чи Генічеському районі Херсонської області. Додатком 1 до Порядку визначено Перелік контрольних пунктів в'їзду на тимчасово окуповану територію України / виїзду з неї: Контрольні пункти в'їзду на тимчасово окуповану територію України / виїзду з неї для автомобільного сполучення - «Каланчак», «Чаплинка», «Чонгар». Контрольні пункти в'їзду на тимчасово окуповану територію України / виїзду з неї для залізничного сполучення - «Херсон», «Мелітопол», «Вадим», «Новоолексіївка».

Пунктом 7.4. статті 7 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» передбачено, що іноземні громадяни та особи без громадянства у разі порушення правил перетину адміністративного кордону ВЕЗ «Крим» підпадають під дію статті 13 Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Даною статтею передбачені підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україні, а також можливість внесення відомостей таких осіб до бази даних осіб, яким згідно із законодавства України не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право на виїзду з України, а також визначено уповноважені органи на прийняття таких рішень.

Аналізуючи вищевикладене, при порушенні Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, іноземцю або особі без громадянства може бути заборонено в'їзд на територію України.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з письмових пояснень позивача від 01.05.2018, до АРК Крим він останній раз в'їжджав приблизно в червні 2016 року через поромну переправу «Керч» з метою відпочинку з дітьми та онуками, знаходився там приблизно два тижні, назад повернувся таким же чином через поромну переправу «Керч».

На вказаних письмових поясненнях, стоїть підпис позивача, а також ним від руки зазначено: «З моїх слів записано вірно» та дата 01.05.2018.

Крім того, з відеозапису співбесіди з позивачем 01.05.2018 вбачається, що співбесіда проходила у спокійній атмосфері, без проявів будь-якого тиску зі сторони прикордонної служби, доброзичливо, позивач самостійно надавав відповіді на запитання.

Відповідно до даного відеозапису також встановлено та підтверджено факт, який зафіксовано відповідачем у довідці стосовно особи, щодо якої наявні підстави для прийняття рішення про заборону в'їзду в Україну від 01.05.2018. В даному відео позивач підтверджує своє перебування в АРК в червні 2016 року, а також потрапляння до тимчасово окупованої території з території Російської Федерації, а не з материкової частини України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем порушено вимоги ч. 2 ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженою постановою Кабінету Міністрів від 04.06.2015 №367, а саме в'їхав на ТОТ АР Крим та виїхав з неї з порушенням визначених цими нормативними актами вимог без отримання відповідного дозволу та поза контрольними пунктами в'їзду-виїзду.

Колегія суддів зазначає, що посилання апелянтів на порушення прав позивача, через відсутність роз'яснення права на можливість скористатися правовою допомогою адвоката та непопередження про запис розмови технічними засобами є необґрунтованими, оскільки дані обставини не спростовують факту порушення позивачем норм чинного законодавства України, що регулює порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї.

Чинне законодавство України зобов'язує відповідні державні інституції, які представляють державу, в межах компетенції гарантувати додержання Конституції України та законів України, та вимагати від інших осіб їх додержання.

Разом із тим, представником відповідача у судовому засіданні було зазначено, що позивач має право звернутися до Голови Державної прикордонної служби із заявою (скаргою) у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» про зменшення терміну заборони в'їзду на територію України і наголошено про наявність численної практики розгляду подібних заяв, що вказує на можливість позивача захистити (відновити) свої права у зазначений спосіб.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем правомірно прийнято постанову від 01.05.2018 про заборону в'їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, строком на 3 (три роки) та рішення про відмову у перетині державного кордону від 01.05.2018 року, Окремий контрольно-пропускного пункт «Київ» Державної прикордонної служби України при прийнятті оскаржуваних рішень діяв правомірно, в межах та у спосіб визначений чинним законодавством України, натомість позивачем не спростовано наявності виявлених порушень.

Доводи апеляційних скарг не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 21.01.2019.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Епель

А.Г. Степанюк