Справа № 0440/7165/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року Справа № 0440/7165/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О.
при секретарі судового засіданняЗіненко А.О.
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: ОСОБА_3 Суріна О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови №ДН1105/248/АВ/ТД-ФС/545 від 13.09.2018р., -

ВСТАНОВИВ:

24.09.2018р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області та, з урахуванням уточненої позовної заяви від 02.11.2018р., просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про накладення штрафу уповноваженими особами від 13 вересня 2018 року №ДН1105/248/АВ/ТД-ФС/545, якою на позивача накладено штраф у розмірі 558450,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що посадовими особами відповідача було проведено інспекційне відвідування зі здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю з питань оформлення трудових відносин позивача, яка здійснює свою діяльність за договором оренди кафе за адресою: АДРЕСА_1, кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» за результатами якої був складений акт №ДН1105/248/АВ від 10.08.2018р. на підставі якого було прийнято оспорювану постанову про накладення на позивача штрафу у наведеному розмірі за порушення ч.3 ст.24 КЗпП України в частині фактичного допуску 5 працівників до роботи без оформлення трудового договору. Позивач вважає, що оспорювана постанова є протиправною та підлягає скасуванню посилаючись на те, що між нею та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 були укладені договори цивільно-правового характеру у відповідності до вимог ст.ст. 626,627,843,846, 854, 901 ЦК України на виконання конкретної роботи - надання послуг з виконання роботи бармена-офіціанта в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», при цьому, вказані особи не підпорядковувалися правилам внутрішнього трудового розпорядку, а самі організовували процес надання послуг, працювали на кінцевий результат, мали конкретний об'єм роботи, який повинен був виконуватися у будь-який час у період з 25.07.2018р. по 31.08.2018р. З огляду на наведене, позивач вважає, що праця вказаних осіб за такими договорами була юридично самостійною, з оплатою позивачем за виконані роботи за актами виконаних робіт у розмірі 20,83 грн. без ПДВ за одну відпрацьовану годину, вважає, що вищенаведені відносини не містять ознак трудових відносин, а тому трудовий договір із вищенаведеними особами і не повинен був укладатися, а отже не встановлено наявності у господарських відносинах позивача із наведеними особами ознак трудових відносин, які б давали право відповідачеві вимагати від позивача укладення відповідних трудових договорів. Позивач вважає, що в діях позивача відсутні порушення вимог ч.3 ст.24 КЗпП України, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для застосування до позивача фінансових санкцій за оспорюваною постановою. В уточненій позовній заяві від 02.11.2018р. позивач вказує на те, що фактично перевірка проведена була без її участі, про інспекційне відвідування вона не була проінформована, службові посвідчення пред'явлені їй не були, а також і не було роз'яснено їй права під час складання акту інспекційного відвідування, чим порушено її право на захист, що є порушенням відповідачем вимог Порядку №295. У додаткових поясненнях від 23.11.2018р. та від 12.12.2018р. позивач посилається на порушення відповідачем процедури призначення та проведення інспекційного відвідування, встановленої п.5, п.22 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017р. №295 (далі - Порядок № 295), а саме: до матеріалів інспекційного відвідування не було долучено матеріали, зафіксовані засобами відеотехніки в ході інспекційного відвідування та лист Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 16.07.2018р. містить інформацію, яка не є законною підставою для призначення та проведення інспекційного відвідування, а тому, на думку позивача, наведені порушення процедури призначення і проведення перевірки є наслідком протиправних дій по проведенню інспекційного відвідування, оформленого актом від 10.08.2018р., який, в свою чергу, не може бути використаний для формування висновків та вчинення будь-яких дій на його підставі, оскільки інформація зібрана з порушенням норм чинного законодавства. Також позивач вказує і на те, що згідно положень п.1, п.2 постанови Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013р. «Про порядок затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» (далі - Порядок №509) штрафи за порушення законодавства про працю, передбачені ч.2 ст.265 КЗпП України накладаються на підставі, зокрема, актів про виявлені порушення, актів документальної виїзної перевірки ДФС, згідно п.4 та 19 Порядку №295 передбачено, що форма таких актів визначаються Мінсоцполітики, проте, вказаним органом такі форми актів не затверджені, а тому суб'єкт господарювання не може бути притягнутий до відповідальності за наслідками інспекційного відвідування та на підставі акту інспекційного відвідування, оскільки застосування штрафу на підставі акту інспекційного відвідування не передбачено ні Порядком №295, ні Порядком №509, ні нормами ст.265 КЗпП України. Окрім того, позивач зазначає, що за п.22 ст.92 Конституції України відповідальність за адміністративні правопорушення визначається виключно законами України, проте всупереч вказаним нормам засади державного контролю за дотриманням законодавства про працю визначені Порядком №509 або взагалі не врегульовані ні Порядком №295, ані спеціальним законом, а тому вважає, що відсутність встановленого законом порядку накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю є самостійною підставою для визнання протиправною та скасування оспорюваної постанови. Щодо відносин із ОСОБА_7, то позивач вказує, що із даною особою у неї був укладений договір суборенди кухні у кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» згідно договору суборенди від 01.01.2018р. як з фізичною особою-підприємцем, ОСОБА_8 у момент інспекційного відвідування у неї не працювала, а лише знаходилася у приміщенні кафе, доки позивач була відсутня та наглядала за приміщенням кафе до повернення позивача, а жінка Тетяна - була замовником банкету на вечір, а тому у позивача не працювала, оплата наданих послуг проводилася саме по факту наданих послуг за актами виконаних робіт, а не за сам процес виконання трудових відносин протягом трудового дня, виплати за цивільно-правовими договорами обкладалися податками і зборами та одночасно з виплатою винагороди утримувалося ПДФО та військовий збір, вважає, що діюче законодавство не містить обмежень на укладення цивільно-правових угод із фізичною особою, яка не є суб'єктом господарювання. Таким чином, позивач стверджує, що відсутність правових підстав для накладення штрафу на підставі акту інспекційного відвідування, відсутність встановленого законом порядку притягнення роботодавців до фінансової відповідальності за порушення вимог законодавства про працю, відсутність у відповідача погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю) на проведення інспекційного відвідування позивача призвело до неправомірного накладення на позивача штрафу за оскаржуваною постановою та до надмірного фінансового обтяження, внаслідок чого позивач може припинити свою підприємницьку діяльність.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у відзиві на позов просив у задоволенні адміністративного позову позивача відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що згідно до повноважень, наданих відповідачеві ст. 259 КЗпП України та у відповідності до вимог Порядку №295, який набув чинності з 16.05.2017р. на підставі рішення керівника органу контролю, листа Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 16.07.2018р. проведено інспекційне відвідування позивача за місцем здійснення нею діяльності - АДРЕСА_1, кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка використовує працю найманих осіб. У ході інспекційного відвідування було встановлено, що в приміщенні кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» працюють 3 працівники - бармен, повар, офіціант. Згідно пояснень бармена ОСОБА_5 вона працює барменом в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» з режимом роботи з 11.00 до 23.00, трудові відносини не оформлені згідно трудового договору, трудової книжки не має, розмір зарплати складає 3000,00 грн., яка виплачується за тиждень через касу, крім неї на об'єкті працюють повар ОСОБА_7, офіціант ОСОБА_6. Згідно усного пояснення повара ОСОБА_7 вона є фізичною особою-підприємцем, свідоцтва про державну реєстрацію та договору оренди приміщення за вказаною адресою надано не було. Позивачем було надано цивільно-правові договори №1 від 25.07.2018р. та №2 від 05.08.2018р. укладені між ФОП ОСОБА_3 та фізичною особою ОСОБА_5, фізичною особою ОСОБА_6 про надання послуг з виконання роботи бармена-офіціанта у кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», жодний з яких не містить посилань на Господарський кодекс України, робота, яку вказані працівники виконують за договорами, виконується відповідно до вказівок і під контролем іншої сторони, виконується відповідно до певного графіку, має певну тривалість, що носить ознаки трудового договору, оскільки ознаками, що відрізняють трудові договори від цивільно-правових відносин є результат роботи, виконавець такої роботи сам організовує свою роботу, самостійно розподіляє час для виконання роботи та не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, за цивільно-правовим договором оплачується результат роботи і відносини сторін обмежуються лише виконанням роботи та передачею і оплатою її результату. Відсутність у штатному розписі штатних одиниць повара, бармена-офіціанта не дозволяє ФОП ОСОБА_3 позбавляти працівників державних соціальних гарантій. Також на момент проведення інспектування було встановлено, що у приміщенні кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», а саме: на кухні та за барною стійкою знаходилися 2 жінки, які терміново залишили свої робочі місця та залишили приміщення кафе, а тому взяти у них пояснення не вдалось. Згідно пояснень самої ФОП ОСОБА_3, яка прибула до об'єкту, в даному кафе вона працює сама, а за необхідності саме 10.08.2018р. в кафе барменом працює подруга - ОСОБА_8, на кухні знаходилася жінка Тетяна, яка є замовником банкету на вечір, дана жінка була проінструктована по техніці безпеки та процесу приготування їжі, проте жодного договору про оренду приміщення кафе чи кухні, акту прийому-передачі основних засобів для використання в процесі приготування їжі, акт проходження інструктажу по техніці безпеки не надано. Відповідач вказує, що вищевикладене свідчить про порушення позивачем вимог ст. 24 КЗпП України. У доповненні до відзиві від 14.11.2018р. відповідач посилається на те, що порядок та процедура проведення інспекційного відвідування визначені Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 20.09.2007р. №877-У (далі - Закон №877), Порядком №295, а застосування штрафу на підставі акту інспекційного відвідування визначено абз.2,4 п.8 Порядку №509, у зв'язку з чим вважає, що відповідачем була дотримана процедура проведення інспекційного відвідування, вручено направлення, інспекційне відвідування відбулося в присутності позивача, яка була ознайомлена з правами та обов'язками, мала можливість надавати та надавала пояснення. При цьому, представник відповідача зазначає, що аналіз наданих позивачем трудових угод, укладених з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 свідчить про те, що їх предметом є процес праці, а не її кінцевий результат, оскільки останні повинні були виконувати систематично певні трудові функції у кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», зміст договорів не містить конкретного результату роботи, який повинен передаватися, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо, а отже, вказані договори містять ознаки трудового договору. Відповідач вважає, що надання трудовому договору форми цивільно-правової угоди шляхом її укладення порушують вимоги ст.24 КЗпП України та перешкоджають реалізації фізичною особою права на працю, гарантованого Конституцією України та КЗпП України, а також права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності у разі нещасного випадку на виробництві або внаслідок професійного захворювання, права на відпочинок, щорічну оплачувану відпустку, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки, дана позиція також викладена і в постанові Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №820/1432/17 та у постанові Верховного Суду від 08.05.2018р. у справі №127/21595/16-ц. Розмір штрафу було розраховано згідно абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, виходячи з такого: 30 (тридцятикратний розмір МЗП)*3723,00 грн. (розмір МЗП)*5 (кількість осіб, відносно яких встановлено порушення) = 558450,00 грн. За викладеного, відповідач вважає, що оспорювана постанова є законною та обґрунтованою, складеною у відповідності до норм діючого законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Ухвалою суду від 17.10.2018р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 05.11.2018р. на 10:30 годину (а.с.2).

У підготовчому засіданні 05.11.2018р. з метою допиту свідків за клопотанням позивача було оголошено перерва до 23.11.2018р. до 10:30 години, що підтверджується змістом протоколу підготовчого засідання (а.с.123-125).

23.11.2018р. у підготовчому засіданні були допитані свідки та було закрито підготовче провадження у даній адміністративній справі і призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 12.12.2018р. на 11:00 годину, що підтверджується відповідною ухвалою суду (а.с. 217).

12.12.2018р. у судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити, а представник відповідача просила у задоволенні даного адміністративного позову відмовити з підстав, наведених у позові та у відзиві.

У ході судового розгляду справи, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа-підприємець 12.08.2011р. за адресою: АДРЕСА_1, здійснює свою господарську діяльність за адресою: АДРЕСА_1 кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», що підтверджується копією договору оренди від 01.08.2016р., укладеного між ФОП ОСОБА_9 та ФОП ОСОБА_3, копією договору оренди кафе від 20.03.2017р. укладеного між ФОП ОСОБА_10 та ФОП ОСОБА_3 та копією виписки з ЄДРПОУ від 08.10.2012р., від 02.11.2018р. (а.с.44, 46-50, 85, 87-91, 93-95,119-121).

У період з 09.08.2018р. по 10.08.2018р. посадовими особами відповідача на підставі наказу № 635-І від 03.08.2018р. та направлення №260 від 08.08.2018р. було проведено інспекційне відвідування позивача з питань виявлення неоформлених трудових відносин за результатами якого був складений акт інспекційного відвідування за №ДН1105/248/АВ від 10.08.2018р. за висновками якого були виявлені порушення вимог ст. 24 КЗпП України в частині допуску 5 працівників до роботи без оформлення трудового договору (а.с.79-83, 140-142,144-148,173,175,177-181).

На підставі вказаного вище акту інспекційного відвідування, за вищенаведене порушення вимог ст. 24 КЗпП України 13.09.2018р. посадовою особою відповідача на підставі абзацу 2 ч.2 ст. 265 КЗпП України було прийнято постанову №ДН1105/248/АВ/ТД-ФС/545 про застосування до позивача штрафу у розмірі 558450 грн., що підтверджується її копією (а.с.19-24, 73-78, 154-156).

Позивач оспорює вищенаведену постанову, просить її визнати протиправною та скасувати посилаючись на порушення відповідачем процедури призначення та проведення інспекційного відвідування, встановленого Порядком №295, відсутність у діях позивача порушення вимог ч.3 ст.24 КЗпП України, так як укладення цивільно-правових договорів з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 узгоджується з приписами Цивільного кодексу України, між ОСОБА_7, яка є фізичною особою-ідприємцем, та позивачем існували відносини щодо суборенди кухні, ОСОБА_8 лише знаходилася в кафе під час інспекційного відвідування та у позивача не працювала, а тому вважає, що у відповідача були відсутні будь-які правові підстави для накладення штрафу на підставі акту інспекційного відвідування з урахуванням і того, що порядок притягнення роботодавців до фінансової відповідальності за порушення ними вимог законодавства про працю жодним законом не встановлено, крім того, у відповідача і відсутнє було погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю) на проведення інспекційного відвідування позивача.

Заслухавши учасників справи, які брали участь у судовому розгляді даної справи, допитавши свідків - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення даного адміністративного позову про визнання протиправним та скасуванню оспорюваної постанови №ДН1105/248/АВ/ТД-ФС/545 від 13.09.2018р. в частині застосування до позивача штрафу у розмірі 223 380,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування постанови № ДН1105/248/АВ/ТД-ФС/545 від 13.09.2018р. в частині застосування до позивача штрафу у розмірі 223 380,00 грн. за допущення позивачем до роботи працівників - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без укладення трудового договору в порушення вимог ст.24 КЗпП України, суд виходить з наступного.

Відповідно до абз. 3 ст.1 Закону №877 заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій,оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Частиною 1 ст. 7 Закону №877 передбачено, що для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб'єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 7 Закону №877 на підставі наказу (рішення, розпорядження) оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю), яке підписується керівником органу державного нагляду контролю (головою державного колегіального органу) або його заступником (членом державного колегіального органу) із зазначенням прізвища, ім'я та по-батькові і засвідчується печаткою.

Згідно ч.1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, п.2 Порядку №295 визначено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, у тому числі Держпраці та його територіальних органів.

Інспекційні відвідування проводяться за інформацією, зокрема, ДФС та її територіальних органів про факти порушення законодавства про працю, виявлених у ході здійснення контрольних повноважень - п.п.6 абз. 2 п.5 Порядку №295.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Так, ч.3 ст. 24 КЗпП України встановлено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, наведене свідчить про те, що повноваження по здійсненню державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю юридичними особами, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, покладено на Держпраці та його територіальні органи шляхом проведення, зокрема, інспекційних відвідувань та підставою для притягнення фізичної особи - підприємця, який використовує найману працю, до відповідальності на підставі ч.2 ст.265 КЗпП України є встановлений факт відсутності трудових відносин між цією особою та працівником при умові фактичного виконання працівником трудових функцій.

В даному випадку підставою для накладення на позивача штрафу стали висновки Управління Держпраці у Дніпропетровській області відображені у акті інспекційного відвідування позивача від 10.08.2018р. про фактичний допуск працівників - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Разом з тим, наведені висновки щодо допуску позивачем до роботи без оформлення трудового договору спростовуються тим, що ОСОБА_7 на момент проведення інспекційного відвідування була зареєстрована як фізична особа-підприємець та орендувала у позивача приміщення кухні, про що було повідомлено і інспекторів під час проведення інспекційного відвідування, а також і підтверджується наявними в матеріалах справи копією виписки з ЄДРПОУ від 02.07.2017р., даними з ЄДРПОУ від 23.11.2018р., а також копією договору суборенди нежитлового приміщення (приміщення під кухню в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1») від 01.01.2018р. (а.с.86,92,209-211).

Також і у ході судового розгляду справи судом була допитана в якості свідка ОСОБА_7, яка пояснила, що орендує за договором суборенди у позивача приміщення кухні в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», на момент проведення інспекційного відвідування позивача інспекторами праці вона працювала на орендованій кухні та була оформлена як фізична особа-підприємець згідно витягу з ЄДРПОУ, тобто мала з позивачем цивільно-правові відносини за договором суборенди кухні.

Таким чином наведені вище обставини та вище досліджені копії документів свідчать про те, що між позивачем та ОСОБА_7 станом на 10.08.2018р. існували правовідносини по суборенді приміщення кухні між двома суб'єктами господарювання (фізичними особами-підприємцями), що відповідає вимогам цивільного законодавства , а, відповідно, виключає необхідність укладення трудового договору між такими особами, у зв'язку з чим висновки посадових осіб відповідача про допуск позивачем до роботи працівника - ОСОБА_7 без оформлення трудового договору є необґрунтованим, безпідставним та таким, що спростовуються вищенаведеними дослідженими судом документами та поясненнями свідка ОСОБА_7

Також, і у ході допиту в якості свідка ОСОБА_8 судом було встановлено, що остання знаходиться у дружніх стосунках з позивачем, є її подругою, мешкає поблизу кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», 10.08.2018р. під час інспекційного відвідування знаходилася у залі кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» сиділа за столом чекала на власницю кафе (позивача), яка відлучилася та просила її приглянути за приміщенням кафе, так як очікувала замовників, в кафе вона не працювала, жодної роботи не виконувала. Як зазначила свідок ОСОБА_8 вона працює в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» барменом лише з жовтня 2018р.

Разом з тим, надані відповідачем досліджені судом копії документів не підтверджують висновки посадових осіб відповідача про перебування ОСОБА_8 в трудових відносинах з позивачем в період станом на 10.08.2018р. і виконання вказаною особою певної роботи, а отже, встановлене порушення позивачем ч.3 ст. 24 КЗпП України ґрунтується виключно на припущеннях посадових осіб держпраці, що не відповідає вимогам ст.ст. 72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, за відсутності доказів того, що гр. ОСОБА_8 та гр. ОСОБА_7 працювали у позивача без укладених трудових договорів, прийняте відповідачем рішення про накладення штрафу в частині допуску до виконання роботи ОСОБА_7 та гр.ОСОБА_8 є необґрунтованим, а відповідно, застосування штрафу у розмірі 30*3723* 2 =223380 грн. є протиправним.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, представником відповідача у ході судового розгляду справи не було надано жодних доказів та не наведено обґрунтованих підстав, які б свідчили про правомірність, обґрунтованість та законність прийняття відповідачем оспорюваної постанови в частині застосування до позивача штрафу у розмірі 223380 грн. за допуск до роботи гр.ОСОБА_7 та гр.ОСОБА_8 з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу норм вищенаведеного чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваної постанови в частині застосування до позивача штрафу у розмірі 223380 грн. за допуск до роботи гр.ОСОБА_7 та гр.ОСОБА_8 без оформлення трудового договору згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при прийнятті вказаної постанови у наведеній частині, відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

З огляду на викладене, вищевказана постанова в частині застосування до позивача штрафу у розмірі 223380 грн. за допуск позивачем до роботи гр.ОСОБА_7 та гр.ОСОБА_8 без оформлення трудового договору прийнята відповідачем з порушенням прав і інтересів позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправною та скасуванню постанови №ДН1105/248/АВ/ТД-ФС/545 від 13.09.2018р. в частині застосування штрафу у розмірі 223 380,00 грн.

Між тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання протиправною та скасування вищенаведеної постанови у частині застосування до позивача штрафу у розмірі 335070 грн. (в частині допуску позивачем до роботи працівників - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та жінки Тетяни без оформлення трудового договору), виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

При цьому, заробляння собі на життя в Україні встановлено двома способами, а саме: шляхом укладення трудового договору відповідно до вимог КЗпП України або шляхом реєстрації фізичної особи як самозайнятої особи (фізична особа-підприємець) за певними видами діяльності згідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб,фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Підпунктом 168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України передбачено, що саме роботодавець виступає податковим агентом платника податків (працівника за трудовим договором) та саме на такого податкового агента покладено обов'язок по нарахуванню, утриманню і виплаті до бюджету податків із сум нарахованого доходу за ставками, визначеними в статті 167 ПК України.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України ( далі - КЗпП України).

Частиною 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається із Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У відповідності до статті 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Трудовий договір може бути:1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (статті 23 КЗпП України).

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим:1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 ЦК України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Так, основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. В той же час, за цивільно-правовим договором, процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою такого договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду, при цьому, такий виконавець повинен нараховувати та сплачувати податки і збори за таким договором самостійно та відповідач не виступає у такому договорі податковим агентом виконавця за нормами податкового законодавства, на відміну від трудового договору.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства, установи організації, фізичної особи-підприємця. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт, метою такого договору є отримання певного кінцевого результату після чого цивільні відносини припиняються.

Так, як вбачається зі змісту наданих відповідачем копій цивільно-правових договорів (позивачем взагалі їх копії суду не були надані) №1 від 25.07.2018р., №2 від 05.08.2018р. укладених позивачем із фізичними особами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 період дії з 25.07.2018р. по 31.08.2018р. (більше місяця), у період з 05.08.2018р. до 31.08.2018р. ( майже місяць) відповідно, предметом їх було надання послуг, виконання роботи останніми бармена-офіціанта в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», при цьому, в самих договорах не зазначається конкретного результату роботи (кінцевого результату), який повинен передаватися замовнику, не визначено переліку завдань роботи, а в п. 3.2 договорів вказано лише, що замовник(позивач) повинен сформулювати виконавцю чітке завдання, не визначено обсягу роботи (завдання) та інше (а.с.160-163).

При цьому, слід зазначити що, незважаючи на те, що у п. 2.2 договорів зазначено, що виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, а сам організовує процес надання послуг (виконання робіт), однак вказане не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не організовували фактично самостійно свою роботу, виконували її не на власний ризик та розсуд, а були підпорядковані відповідній посадовій особі, у даному випадку, позивачеві.

Окрім того, допитана судом в якості свідка гр. ОСОБА_5 надала пояснення в яких зазначила, що працювала барменом-офіціантом в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», виконувала роботу неофіційно, режим роботи з 11.00 до 23.00 годин, оплата здійснювалася за договором цивільно-правового характеру в тиждень один раз, її робота полягала в обслуговуванні банкетів, виносила до зали блюда, розставляла столи, податки та збори як самозайнята особа за договором цивільно-правового характеру до бюджету не сплачувала, зараз з вересня 2018р. у вказаному кафе працює офіційно. Вказані пояснення відповідають наданим поясненням у ході інспекційного відвідування, копія яких надано відповідачем до відзиву (а.с. 159).

Також, згідно свідчень гр.ОСОБА_6, остання у серпні 2018р. працювала за договором цивільно-правового характеру у кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», обслуговувала два рази банкети, у її обов'язки входило розставлення тарілок, столів, винесення блюд, під час інспекційного відвідування в кафе не знаходилася, акти приймання-передачі виконаної роботи складалися, отримувала кошти за виконану роботу, проте податки та збори як самозайнята особа не сплачувала до бюджету.

Позивачем також суду у ході судового розгляду справи були долучені до матеріалів справи копії актів приймання-передачі виконаних робіт від 31.07.2018р., від 05.08.2018р., від 31.08.2018р., у яких зазначено, що виконавцем роботи, передбачені п.2.1 договору виконано (переліку робіт і обсягів не зазначено), при цьому, у вказаних актах зазначено, що винагороду гр. ОСОБА_5 та гр.ОСОБА_6 виплачено за мінусом утриманих податків (18% податок на доходи та 1,5 % військовий збір) - (а.с.114-116).

Отже, із змісту наведених актів, можна дійти висновку, що у даних правовідносинах позивач виступила як податковий агент вказаних осіб, що свідчить про наявність між вказаними сторонами трудових відносин, оскільки за договорами цивільно-правового характеру обов'язок по сплаті ПДФО, військового збору та єдиного внеску покладається на самозайняту особу за нормами податкового законодавства.

За викладених обставин та враховуючи, що вищенаведені особи не організовували самостійно свою роботу, виконували її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковувалися безпосередньо позивачеві, вказані фізичні особи повинні були виконувати певні трудові функції в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» відповідно до визначеного виду та у встановлений строк, позивач у даних правовідносинах виступав як податковий агент (роботодавець) та зазначив про сплату за вказаних вище осіб податків і зборів до бюджету, (що не передбачено за договором цивільно-правового характеру), суд приходить до висновку, що предметом укладених договорів позивача з фізичними особами - гр.ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_6 є процес їх праці, а не її кінцевий результат, а тому вказані вище наведені договори мають ознаки трудового характеру.

Окрім того, факт допуску позивачем до роботи в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» без оформлення трудового договору жінки на ім'я «Тетяна», яка 10.08.2018р. виходила із кухні в халаті (фартусі), як пояснила сама позивач згідно її письмових пояснень від 10.08.2018р., вказана жінка Тетяна є замовником, яку вона проінструктувала по техніці безпеки та процесу приготування їжі (а.с.110).

У судовому засіданні позивач пояснила, що у неї є така послуга по приготуванню їжі самими замовниками, проте жодних доказів на спростування вказаного пояснення про допуск жінки «Тетяни» до роботи у кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1» без оформлення трудового договору суду надано не було.

Частиною 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

При цьому, на позивача покладено обов'язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення позивача - ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проте, позивачем у ході судового розгляду даної справи не було доведено суду належними, достатніми та допустимими доказами протиправність оспорюваної постанови про застосування до неї штрафу у розмірі 335070 грн. за допуск до роботи працівників - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та жінки Тетяни без оформлення трудового договору в порушення вимог ст. 24 КЗпП України з урахуванням вище встановлених судом обставин та аналізу наведених норм чинного трудового та цивільного законодавства.

Також судом не можуть бути покладені в основу протиправності оспорюваної постанови у повному обсязі доводи позивача про недотримання відповідачем процедури призначення та проведення інспекційного відвідування, а саме: не пред'явлення службових посвідчень інспекторами праці, не ознайомлення її з правами та обов'язками та інше, оскільки твердження позивача про не пред'явлення службових посвідчень не підтверджені жодними доказами, а твердження про не ознайомлення її з правами та обов'язками спростовується змістом копії прав та обов'язків позивача, у яких міститься її підпис та зазначена дата - 10.08.2018р. (день інспекційного відвідування), позивачем були надані письмові пояснення, зокрема, щодо допуску до роботи жінки Тетяни, які особисто були написані позивачем і зазначена дата 10.08.2018р., що також спростовує факт твердження позивача про те, що інспекційне відвідування проводилося без її участі (а.с. 143,110)

Щодо протиправності призначення та проведення інспекційного відвідування на підставі листа ДФС від 16.07.2018р. №41743/10-04-36-13-06-17 через те, що вказаний лист не містить інформації, яка б дозволяла відповідачеві провести перевірку позивача, слід зазначити, що вказані обставини не можуть бути підставами для скасування оспорюваної постанови у повному обсязі, оскільки позивач допустила інспекторів праці до проведення інспекційного відвідування, наказ на проведення такого інспекційного відвідування та дії посадових осіб не оспорила у встановленому законодавством порядку, таких доказів позивачем суду не надано, а відповідно, наведені позивачем порушення посадовими особами відповідача порядку та процедури проведення інспекційного відвідування не спростовують факту виявленого порушення, а тому відхиляються судом як необґрунтовані виходячи з вимог п.п.6 абз.2 п.5 Порядку №295.

Також судом відхиляються і доводи позивача стосовно того, що згідно до Порядку №509, акт інспекційного відвідування не може бути підставою для прийняття оспорюваної постанови про застосування до позивача штрафу згідно до вимог ст. 265 КЗпП України (тільки акт про виявлені порушення під час перевірки), форма акту інспекційного відвідування не затверджена Мінсоцполітики відповідно до Порядку №295, відсутність встановленого законом порядку накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю є самостійною підставою для визнання оспорюваної постанови протиправною та її скасування, що, на думку позивача, суперечить п.22 ст. 92 Конституції України, з огляду на те, що вказані доводи спростовуються наступним.

Дійсно, згідно приписів п.22 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Така цивільно-правова відповідальність визначена саме ст. 265 КЗпП України, зокрема, відповідальність юридичних та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та які несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

В той же час, порядок та умови інспекційного відвідування встановлені Порядком №295, порядок застосування штрафу визначений Порядком №509, які є допоміжними нормативно-правовими актами, які були прийняті саме з метою реалізації ст. 265 КЗпП України.

Таким чином, з аналізу наведених норм можна дійти висновку, що відповідальність за порушення законодавства про працю фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, встановлена саме Законом, тобто КЗпП України, а тому твердження позивача про відсутність відповідальності встановленої законом, не узгоджується та спростовується аналізом вищенаведених норм трудового законодавства та нормативно-правових актів, прийнятих з метою реалізації повноважень органів (нагляду) контролю, тобто Держпраці та його територіальних органів.

Щодо того, що акт інспекційного відвідування не може бути підставою для накладення на позивача штрафу за оспорюваною постановою, слід зазначити, що штрафи можуть бути накладені, у тому числі, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, зокрема, і на підставі акту інспекційного відвідування, який містить виявлені порушення позивачем вимог законодавства про працю.

При цьому, відповідно до п. 3 Порядку № 509, уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

Згідно з п. 8 Порядку № 590, за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Отже, враховуючи наведене, та те, що під час інспекційного відвідування позивача були встановлені факти порушення позивачем вимог законодавства про працю про що складено акт виявлених порушень від 10.08.2018р. (акт інспекційного відвідування) щодо допуску до роботи працівників - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та жінки Тетяни без оформлення трудового договору в порушення вимог ст.24 КЗпП України, суд приходить до висновку, що оспорювана постанова в частині накладення на позивача штрафу у розмірі 335070 грн. із розрахунку - 30*3723*3 є правомірною та обґрунтованою, а тому підстави для її скасування у вказаній частині у адміністративного суду відсутні.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позову у наведеній частині, судом враховується і те, що із пояснень свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було встановлено, що після проведення вказаного інспекційного відвідування позивача, вказані особи були офіційно оформлені з вересня та жовтня 2018р., що додатково підтверджує факт недотримання позивачем у період проведення інспекційного відвідування вимог ст. 24 КЗпП України.

Окрім того, судом при прийнятті рішення у даній справі була врахована і правова позиція Верховного Суду у даних правовідносинах, яка викладена у постановах згаданого суду від 04.07.2018р. у справі №820/1432/17 та у постанові Верховного Суду від 08.05.2018р. у справі №127/21595/16-ц, яка підлягає застосуванню судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав за таких обставин для часткового задоволення цього позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що згідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин підлягають стягненню з бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача, понесені по сплаті судового збору згідно квитанції №0.0.14199507.1 від 25.09.2018р. у розмірі 2233,80 грн., виходячи із розрахунку - 223380 грн. (сума задоволених позовних вимог) /100 х 1%), тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам за ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також слід зазначити, що останнім днем складання повного тексту вказаного судового рішення є 24.12.2018р. та з урахуванням того, що у період з 17.12.2018р. по 07.01.2019р. суддя перебувала у відпустці, останнім днем його складання є 08.01.2019р. згідно до вимог ч.3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови №ДН1105/248/АВ/ТД-ФС/545 від 13.09.2018р. - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН1105/248/АВ/ТД-ФС/545 від 13.09.2018р. в частині застосування штрафу у розмірі 223 380,00 грн. (двісті двадцять три тисячі триста вісімдесят грн. 00 коп.).

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (49107, м. Дніпро, вул. Казакова, буд. 3, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) - судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 2233 грн. 80 коп. (дві тисячі двісті тридцять три гривні 80 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення ( у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено - 08.01.2019р.

Суддя С.О. Конєва