Справа № 823/1670/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/1670/18 Суддя першої інстанції: П.Г. Паламар
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Карпушової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної служби України з питань праці у Черкаській області на проголошене о 15 годині 44 хвилин рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2018 року, повний текст якого складено 03 серпня 2018 року, у справі за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Управління Державної служби України з питань праці у Черкаській області про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року фізична особа - підприємець ОСОБА_2 (далі - Позивач, ФОП ОСОБА_2.) звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної служби України з питань праці у Черкаській області (далі - Відповідач, Управління Держпраці у Черкаській області) про визнання протиправними та скасування постанов 12.04.2018 року №23-19-20/0108-097 та №23-19-20/0108-098 про накладення штрафів.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01.08.2018 року позов задоволено частково - визнано протиправною та скасовано постанову від 12.04.2018 року №23-19-20/0108-098. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи спростовуються посилання контролюючого органу на порушення суб'єктом господарювання строків виплати заробітної плати, у зв'язку з чим накладення штрафу на підставі абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, яким взагалі не передбачено відповідальності за таке правопорушення, є протиправним.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що, хоча звільнення ОСОБА_3 у день подачі останньою заяви не суперечило вимогам ч. 1 ст. 38 КЗпП України, однак відсутність табелю обліку робочого часу та відомостей щодо нарахування заробітної плати свідчить про обґрунтованість застосування до ФОП ОСОБА_2 санкції, передбаченої абз. 8 ч. 5 ст. 265 КЗпП України.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволених позовних вимог та відмовити у задоволенні позову про визнання протиправною та скасування постанови від 12.04.2018 року №23-19-20/0108-098. В обґрунтування своїх доводів з посиланням на постанову Верховного Суду від 26.04.2018 року у справі №823/708/17 зазначає, що суд невірно визначив зміст абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, у зв'язку з чим безпідставно зазначив про те, що останнім не передбачено санкції за вчинене ФОП ОСОБА_2 правопорушення. Наголошує, що доказів своєчасної виплати заробітної плати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період з вересня 2017 року по лютий 2018 року Позивачем не надано, адже звіти про суми нарахованої заробітної плати, а також сплаченого єдиного внеску та військового збору не можуть свідчити про фактичну виплату заробітної плати в установлений чинним законодавством строк. Крім того, стверджує, що непроведення ФОП ОСОБА_2 виплати працівникам заробітної плати у розмірі гарантованого державою мінімального рівня є недодержанням мінімальних гарантій в оплаті праці.

Після усунення визначених в ухвалі від 29.10.2018 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду - без змін, змінивши лише його мотивувальну частині з огляду на невірне зазначення нумерації абзаців частини 2 статті 265 КЗпП України. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що Відповідачем безпідставно ототожнено поняття невиплати заробітної плати із відсутністю документів, що підтверджують її виплату. При цьому підкреслює, що, як вірно встановив суд першої інстанції, однак залишив поза увагою Апелянт, факт виплати заробітної плати підтверджується поданою контролюючим органам податковою звітністю та платіжними документами про сплату обов'язкових платежів, а також показаннями свідків - працівників ФОП ОСОБА_2 Крім того, звертає увагу на невірній кваліфікації Управлінням Держпраці у Черкаській області допущеного, на думку останнього, порушення Позивача, оскільки відповідальність за несвоєчасну виплату заробітної плати передбачена абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, а не положеннями абз. 4 ч. 2 вказаної статті. Крім іншого, стверджує, що обставини дотримання строків оплати праці взагалі не були предметом перевірки, що випливає зі змісту акту. Окремо зазначає, що при звільненні ОСОБА_3 було дійсно виплачено заробітну плату у меншому розмірі, оскільки працівником не було відпрацьовано повний місяць, а також існуванням спору щодо розміру належної до виплати суми розрахунку при звільненні.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2018 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01.08.2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги Управління Держпраці у Черкаській області.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні з огляду на таке.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що інспектором праці ОСОБА_5 на підставі звернення ОСОБА_3 на урядову гарячу лінію від 22.02.2018 року №2432-ГЛ (а.с. 104), наказу від 20.03.2018 року №121-Н (а.с. 105-106) та направлення від 20.03.2018 року №403 (а.с. 107) проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_2 як фізичної особи, яка використовує найману працю.

За результатами інспекційного відвідування встановлено порушення ФОП ОСОБА_2:

- ч. 1 ст. 38 КЗпП України - трудові договори укладені на невизначений строк, розриваються працівниками без письмового попередження за два тижні. Дане порушення допущено відносно ОСОБА_3;

- п. 2.5 гл. 2 Інструкції № 58 - особові картки найманих працівників підприємцем не заведено;

- ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - відсутній облік виконаних робіт найманими працівниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4;

- ч. ч. 1, 2, 3 ст. 115, ч. 1 ст. 116 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» - відсутні підтверджуючі документи про нарахування та видачу заробітної плати працівникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року, в зв'язку з чим підприємець має заборгованість по заробітній платі, так як трудові відносини з найманими особами підтверджені, а факт видачі заробітної плати не підтверджено.

Висновки перевірки зафіксовані в акті від 22.03.2018 року №23-19-20/0108 (а.с. 108-118), який підписано Позивачем із запереченнями (а.с. 20-21).

У зв'язку з виявленими у ході інспекційного відвідування порушень Управлінням Держпраці у Черкаській області складено припис від 22.03.2018 року №23-19-20/0108-0062 про усунення виявлених порушень, яким зобов'язано ФОП ОСОБА_2 у строк до 01.04.2018 року забезпечити їх усунення (а.с. 119).

За результатами перевірки Управлінням Держпраці у Черкаській області 12.04.2018 року прийнято постанови:

- № 23-19-0108-097, якою на Позивача накладено штраф в розмірі 3 723,00 грн. на підставі абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України за порушення ч. 1 ст. 38 КЗпП України (трудові договори укладені на невизначений строк, розриваються працівниками без письмового попередження за два тижні) та ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» (відсутній облік виконаних робіт найманими працівниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4.) (а.с. 24);

- № 23-19-0108-098, якою на Позивача накладено штраф в розмірі 74 460,00 грн. на підставі абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України за порушення ч. ч. 1, 2, 3 ст. 115, ч. 1 ст. 116 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» (відсутні підтверджуючі документи про нарахування та видачу заробітної плати працівникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року, в зв'язку з чим підприємець має заборгованість по заробітній платі, так як трудові відносини з найманими особами підтверджені, а факт видачі заробітної плати не підтверджено) (а.с. 25).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 1, 36, 38, 47, 94, 115, 116, 259, 265 Кодексу законів про працю України, ст. 30 Закону України «Про оплату праці», Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою КМ України від 26.04.2017 року №295, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наявними у матеріалах доказами спростовано факти допущення Позивачем порушень вимог чинного законодавства в частині строків виплати заробітної плати, у зв'язку з чим накладення штрафу за таке правопорушення є безпідставним.

З такими висновками суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Державна служба України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб (п. 1 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96 Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення №96)).

Згідно пп. 6 п. 4 вказаного Положення №96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

На виконання вимог ст. 259 КЗпП України постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року №295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок №295), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об'єкт відвідування).

Пунктом 2 Порядку №295 передбачено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань.

Відповідно до пп. 1 п. 5 Порядку №295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю.

Звернення фізичних осіб, стосовно яких порушено правила оформлення трудових відносин, працівників і роботодавців може бути подане через уповноваженого представника.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_2 було здійснене Управлінням Держпраці в Черкаській області на підставі заяви ОСОБА_3 про порушення законодавства про працю (а.с. 104), у зв'язку з чим Відповідач набув право на здійснення контролюючого заходу.

Згідно п. п. 19-21 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Один примірник акта залишається в об'єкта відвідування.

Якщо об'єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід'ємною частиною.

Зауваження можуть бути подані об'єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.

Вирішуючи питання про обґрунтованість притягнення ФОП ОСОБА_2 до відповідальності відповідно до абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, з чим не погодився суд першої інстанції, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно ч. ч. 1-3 ст. 115 КЗпП України, які кореспондуються з приписами ч. ч. 1-3 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Як було встановлено судом першої інстанції та вірно підкреслено ФОП ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу, Управлінням Держпраці у Черкаській області не було враховано, що у ході судового розгляду Черкаським окружним адміністративним судом були допитані в якості свідків ОСОБА_3 ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_3 пояснив, що ФОП ОСОБА_2 за час працевлаштування в неї вчасно здійснювала оплату праці два рази на місяць по 1 500,00 грн., однак після звільнення не було виплачено нею ОСОБА_3 500 грн., що не заперечувалося сторонами, оскільки існував спір про суму виплати.

Свідок ОСОБА_7 надав аналогічні пояснення, що ФОП ОСОБА_2 за час працевлаштування в неї вчасно здійснювала оплату праці два рази на місяць по 1 500,00 грн.

Дані показання свідків, підтверджується у своїй сукупності, поряд з іншим, даними звітностей форми №Д4 за вересень 2017 року - лютий 2018 року (а.с. 32-46), квитанції про сплату ЄСВ та військового збору (а.с. 47-61).

Крім того, зі змісту вказаних вище звітностей та квитанції вбачається, що сума заробітної плати, з якої було здійснено відрахування податків та інших обов'язкових платежів, складала з вересня по грудень 2017 року 3 200,00 грн. щодо кожного працівника, а з січня 2018 року по лютий 2018 року - 3 723,00 грн. - щодо ОСОБА_7 Щодо ОСОБА_3, то у січня 2018 року їй було проведено нарахування у розмірі 3 200,00 грн., що, як зазначає ФОП ОСОБА_2, пояснюється тим, що ОСОБА_3 було звільнено на підставі заяви останньої від 26.01.2018 року з 26.01.2018 року.

Тобто, нарахування заробітної плати згаданим вище особам здійснювалося у розмірі, не меншому від суми мінімальної місячної заробітної плати, встановленої законами України про Державний бюджет України на відповідний рік.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом 4 частини 2 статті 265 КЗпП України передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

При цьому, як вірно зазначили як Управління Держпраці у Черкаській області в апеляцій скарзі, так і ФОП ОСОБА_2 у відзиві на неї, положення абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України мають саме такий зміст, у той час судом першої інстанції помилково наповнено приписи абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України правовими нормами, що містяться в абз. 5 ч. 2 ст. 265 КЗпП України. Вказана вище помилка суду у контексті твердження останнього про те, що матеріали перевірки взагалі не доводять факт вчинення правопорушення, має своїм наслідком зміну мотивувальної частини судового рішення.

Поряд з іншим, судовою колегією враховується, що до відповідальності відповідно до абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України може бути притягнуто суб'єкта господарювання у випадку, коли останніми не дотримуються мінімальні державні гарантії в оплаті праці. Разом з тим, як було встановлено раніше, доказів нарахування працівникам заробітної плати у меншому, ніж передбачено законом розмірі, матеріали справи не містять.

У той час, як вірно зауважено ФОП ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу, відповідальність за порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - передбачена абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

За таких обставин, судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог є правильним, однак обґрунтований із помилковим застосуванням норм матеріального права щодо визначення правильного змісту абзацу 4 частини 2 статті 265 КЗпП України.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною та скасування постанови від 12.04.2018 року №23-19-20/0108-098, однак обґрунтував його з неправильним застосуванням норм матеріального права. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, зазначивши, що підстави для часткового задоволення позовних вимог викладені у мотивувальній частині даної постанови.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Державної служби України з питань праці у Черкаській області - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2018 року - змінити, зазначивши, що підстави для часткового задоволення позовних вимог викладені у мотивувальній частині даної постанови.

В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено «16» січня 2019 року.