Справа № 280/4737/18
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

15 січня 2019 року Справа № 280/4737/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., при секретарі судового засідання Гопки Л.І.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Мигаленко І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1)

до Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд 166 , )

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 № 0-0826, яким визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік в сумі 3232,80 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 11.03.2014 зареєстрований як фізична особа - підприємець з видами діяльності згідно КВЕД ДК 009:2010 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний)» та 47.11 «Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами». Об'єкт нерухомого майна «нежитлове приміщення АДРЕСА_2 зареєстрований в установленому порядку як ринок і перебуває у власності позивача, який належить до категорії суб'єктів господарювання малого та середнього бізнесу, що здійснюють діяльність на ринках.

Вважає, що об'єкт нерухомого майна «нежитлове приміщення № 6 (надбудова ринку)» площею 404,0 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та належить позивачу не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на підставі абз. «е» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України. Просить позов задовольнити.

Ухвалою від 14.11.2018 було відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання на 10.12.2018.

03.12.2018 на адресу суду надійшов відзив відповідача, в якому він не згодний з позицію позивача та просить в задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування свого відзиву зазначає, що згідно із абз. «е» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об'єктом оподаткування об'єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб'єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2, належить громадянину ОСОБА_3, а не фізичній особі - підприємцю. На момент винесення оскаржуваного податкового повідомлення - рішення відсутні дані та підтверджуючі документи щодо використання вказаного об'єкта нерухомого майна в підприємницькій діяльності в понятті «ринок».

10.12.2018 представником позивача було надано відповідь на відзив, де зазначено, що позивач відхиляє обґрунтування, наведені відповідачем, оскільки чинне законодавство не виділяє такого суб'єкта права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця, а лише встановлює що фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Додатково зазначила, що відповідно до Свідоцтва платника єдиного податку серія НОМЕР_2 від 18.05.2012 місцем проведення господарської діяльності зазначена саме адреса: АДРЕСА_2.

В судовому засіданні 10.12.2018 було оголошено перерву до 15.01.2019.

Ухвалою від 15.01.2019 підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду в цей же день.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, просив у задоволенні позову відмовити.

На підставі статті 243 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення та оголошено про час виготовлення рішення у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні обставини.

Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа - підприємець 11.03.2004, основний вид економічної діяльності - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи позивач являється платником єдиного податку, що підтверджується відповідним Свідоцтвом серії НОМЕР_2, виданого 18.05.2012. Згідно даний Свідоцтва платника єдиного податку місцем провадження господарської діяльності являється АДРЕСА_2.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.06.2007 реєстраційний номер 19334027 ОСОБА_3 належить нежиле приміщення, літ. А за адресою: АДРЕСА_2 (прим. 6).

Згідно з даними технічного паспорту нежитлового приміщення № 6 в надбудові ринку літ А загальна площа приміщення складає 404,1 кв.м.

У відповідь на заяву позивача від 28.09.2018 ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» було надано роз'яснення, що приміщення № 6, яке розташоване в будівлі надбудови ринку літ А-4, до основної будівлі ринку «Правобережний» літ. А, за адресою: АДРЕСА_2, уявляє собою нежитлове приміщення ринку «Правобережний», загальною площею 404,1 кв.м.

27.06.2018 ГУ ДФС у Запорізькій області згідно із п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України винесено податкове повідомлення-рішення № 0-0826, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік в розмірі 3232,80 грн.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

01.01.2015 набув чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 №71-VIII, яким запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено статтею 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

У пп. 266.1.1, 266.2.1, 266.3.1, 266.3.2 ст. 266 ПК України передбачено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об'єктом оподаткування об'єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб'єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках.

Отже, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є одночасна сукупність наступних умов: 1) особа має бути суб'єктом господарювання малого та середнього бізнесу; 2) здійснювати свою господарську діяльність в малих архітектурних формах та на ринках.

За положеннями підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування (підпункт «в»).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Методологічних основ та пояснень до позицій національного класифікатора ДК 009:2010 "Класифікація видів економічної діяльності", затвердженого наказом Державного комітету статистики України від 23.12.2011 за № 396, клас економічної діяльності 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна», аналогічний виду діяльності позивача, включає також і діяльність ринків.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частинами першою, другою статті 6 Кодексу передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема, у справах «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та 37943/06, рішення від 14 жовтня 2010 року та «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, рішення від 7 липня 2011 року ЄСПЛ дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги податкового законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що для цілей застосування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, звільняються від оподаткування цим податком об'єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб'єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках, незалежно від того, власником таких споруд є фізична чи юридична особа.

Оскільки нежитлова будівля - нежитлове приміщення № 6 в надбудові ринку літ. А, за адресою АДРЕСА_2, яка належить позивачу на праві власності, використовується в господарській діяльності позивача, суд дійшов висновку, що вказане нежитлове приміщення не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Що стосується твердження відповідача про те, що вищезгадане нежитлове приміщення належить громадянину, а не фізичній особі - підприємцю, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним, то суд не погоджується з таким висновком, оскільки статтею 266 Податкового кодексу України не визначено такого платника як фізична особа - підприємець, тому такий платник - власник об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, сплачує податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за нормами, передбаченими для фізичних осіб.

Цивільним кодексом України визначено, що суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, в тому числі і нерухомого майна комерційного призначення, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не може їм належати.

Відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та нежитлової нерухомості.

Частиною 1 ст. 320 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІУ зі змінами і доповненнями визначено, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Запорізькій області від 27.06.2018 № 0-0826 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності..

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності свого рішення, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2241, 243-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 року №0-0826, яким визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік в сумі 3232,80 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) сплачену суму судового збору в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, ).

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 255 КАС України та може бути оскаржене у порядку та строки, передбачені ст.ст. 293, 295, 296 та 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 21.01.2019.

Суддя А.В. Сіпака