Справа № 811/1465/18
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 січня 2019 року м. Дніпросправа № 811/1465/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Панченко О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою Власівської селищної ради м. Світловодськ Кіровоградської області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №811/1465/18 за позовом ОСОБА_1 до Власівської селищної ради м. Світловодськ Кіровоградської області про визнання протиправним рішення, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 травня 2018 року звернувся до суду з позовом до Власівської селищної ради м. Світловодськ Кіровоградської області, згідно з яким просить:

- визнати протиправним та нечинним рішення Власівської селищної ради №97 від 22.04.2016 року "Про заборону поховання іногородніх громадян на цвинтарі смт. Власівка" зі змінами відповідно до рішення №277 від 31.03.2017 року;

- стягнути з Власівської селищної ради на користь позивача кошти на відшкодування матеріальної шкоди на суму 5100 грн. та моральної шкоди на суму 10000 грн., які заподіяні протиправним рішенням.

Позов обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення відповідача суперечить Конституції України, Закону України "Про поховання та похоронну справу" та призвело до заподіяння позивачу моральної та матеріальної шкоди.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Суд, визнав протиправним та нечинним рішення Власівської селищної ради №97 від 22.04.2016 року "Про заборону поховання іногородніх громадян на цвинтарі смт. Власівка".

Визнав протиправним та нечинним рішення Власівської селищної ради №277 від 31.03.2017 року "Про внесення змін в рішення Власівської селищної ради від 22.04.2016 №97 "Про заборону поховання іногородніх громадян на цвинтарі смт. Власівка".

Стягнув на користь ОСОБА_1 з Власівської селищної ради кошти на відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 5100 гривень та моральної шкоди у розмірі 1000 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Рішення суду мотивована тим, що рішення відповідача про заборону поховання на кладовищі громадян, які не зареєстровані на території Власівської селищної ради, є порушенням передбаченого статтею 4 Закону України "Про поховання та похоронну справу" принципу створення рівних умов для поховання померлих незалежно від їх місця проживання. Встановлення (стягнення) відповідачем плати за виділення місця для поховання померлого на кладовищі суперечить вимогам статей 4, 25 Закону України "Про поховання та похоронну справу" та пункту 2.4 Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 19.11.2003 року №193, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08.09.2004 року за №1113/9712, та не узгоджується з повноваженнями органів місцевого самоврядування в галузі бюджету та житлово-комунального господарства.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що у відповідності до частини 6 статті 23 Закону України "Про поховання та похоронну справу" орган місцевого самоврядування може прийняти рішення про часткове припинення поховання померлих на кладовищі у разі, якщо на території кладовища немає вільних місць для облаштування нових могил. Зазначає про те, що померлий батько позивача зареєстрований у м. Світловодськ та не був членом Власівської територіальної громади, при цьому позивачем не надано доказів проживання батька на території селища Власівка, а отже на нього розповсюджуються норми тимчасової заборони на поховання на території Власівського кладовища. Вважає, що позивачем не доведено факт та не надано доказів в обґрунтування наявності та розміру моральної шкоди.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу позивач просить у задоволені апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач зареєстрований та проживає у смт. Власівка, яке підпорядковане місту обласного значення Світловодськ Кіровоградської області (а.с.16).

Спільно з позивачем, починаючи з червня 2017 року по день смерті 28.02.2018 року, проживав його батько - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який хворів та потребував догляду (а.с. 34). Згідно з його паспортом він був прописаний (зареєстрований) у смт. Власівка з 16.11.1979 року по 20.02.2008 року, а з 27.02.2008 року у м. Світловодську (а.с. 40).

Відповідно до свідоцтва про смерть від 01.03.2018 року серія 1-ОЛ № 256123, виданого виконавчим комітетом Власівської селищної ради м. Світловодська Кіровоградської області, місцем смерті ОСОБА_2 є смт. Власівка (а.с. 38).

Позивач після смерті батька взяв на себе зобовязання поховати померлого.

На кладовищі смт. Власівка поховані рідні ОСОБА_2, зокрема його рідний брат ОСОБА_3, біля могили якого було залишено місце для поховання рідних, про що можна зробити висновок з фото наданого позивачем (а.с. 41).

Позивач 01.03.2018 року звернувся до Власівського селищного голови із заявою про надання дозволу на поховання батька на цвинтарі смт. Власівка (а.с. 28).

Власівським селищним головою такий дозвіл був наданий, за умови внесення позивачем плати за поховання ОСОБА_2, який на день смерті не був зареєстрований на території Власівської селищної ради. Таке рішення селищний голова мотивував наявністю рішення Власівської селищної ради №97 від 22.04.2016 року "Про заборону поховання іногородніх громадян на цвинтарі смт. Власівка".

У звязку з цим позивач 01.03.2018 року сплатив на рахунок Власівської селищної ради 5100 грн. в якості оплати за поховання (а.с. 29).

Судом встановлено, що Власівською селищною радою прийнято рішення №97 від 22.04.2016 року "Про заборону поховання іногородніх громадян на цвинтарі смт Власівка" (а.с. 32).

Згідно з цим рішенням Власівська селищна рада вирішила з метою раціонального використання земельних ділянок під похованнями мешканців селища: 1. Тимчасово заборонити поховання померлих іногородніх громадян на цвинтарі смт. Власівка м. Світловодськ Кіровоградської області до оформлення землевпорядної документації на земельну ділянку, що використовується для організації місць поховання. 2. Дозволити у виключних випадках поховання тих іногородніх громадян, у кого існують місця для поховання біля померлих рідних.

Згодом Власівською селищною радою було прийнято рішення №277 від 31.03.2017 року "Про внесення змін в рішення Власівської селищної ради від 22.04.2016 №97 "Про заборону поховання іногородніх громадян на цвинтарі смт Власівка", яким пункт 2 рішення Власівської селищної ради №97 від 22.04.2016 року викладено у такій редакції: "Дозволити у виключних випадках поховання тих іногородніх громадян, у кого існують місця для поховання біля померлих рідних. За видачу дозволу на поховання іногородніх громадян, які на день смерті не зареєстровані на території Власівської селищної ради, встановити плату за місце поховання в розмірі трьохкратного прожиткового мінімуму". (а.с. 33)

Цим рішенням також доповнено рішення Власівської селищної ради №97 від 22.04.2016 року пунктом 4: "Виконавчому комітету селищної ради розробити в другому кварталі 2017 року регуляторні акти "Про затвердження тарифу за видачу дозволу на поховання на цвинтарі смт. Власівка" та "Про резервування місця на цвинтарі смт. Власівка".

Законність та обгрунтованість рішення Власівської селищної ради №97 від 22.04.2016 року "Про заборону поховання іногородніх громадян на цвинтарі смт. Власівка" із змінами внесеними рішенням №277 від 31.03.2017 року "Про внесення змін в рішення Власівської селищної ради від 22.04.2016 №97 "Про заборону поховання іногородніх громадян на цвинтарі смт Власівка" є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення, виходить з наступного.

Загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих визначає Закон України "Про поховання та похоронну справу", який регулює відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлює гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання.

Відповідно до статті 1 цього Закону поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб'єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого (далі - тіла); забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об'єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих (далі - померлих); надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про поховання та похоронну справу" діяльність у галузі поховання базується на таких основних принципах: гарантування державою належного поховання померлих; достойного ставлення до тіла померлого; поховання в установленому законодавством порядку з урахуванням волевиявлення померлого, вираженого особою при житті, а за його відсутності - з урахуванням побажань родичів; створення рівних умов для поховання померлих незалежно від їх раси, кольору шкіри, політичних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; запобігання випадкам не поховання померлих; компенсації державою витрат, пов'язаних з похованням померлих, відповідно до закону; безоплатного виділення місця для поховання померлих (їхніх останків) чи урн із прахом померлих на кладовищі (у колумбарії); конфіденційності інформації про померлого; забезпечення збереження місць поховань.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про поховання та похоронну справу" усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене зокрема у побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими чи бути підданим кремації.

Статтею 8 Закону України "Про поховання та похоронну справу" передбачено, що організація діяльності в галузі поховання померлих здійснюється зокрема органами місцевого самоврядування та їх виконавчими органами.

Органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи в межах своєї компетенції: 1) вирішують відповідно до закону питання про відведення земельних ділянок для організації місць поховання; 2) забезпечують будівництво, утримання в належному стані та охорону місць поховання; 3) створюють ритуальні служби; 4) вирішують питання про надання за рахунок коштів місцевих бюджетів ритуальних послуг у зв'язку з похованням самотніх громадян, ветеранів війни та праці, а також інших категорій малозабезпечених громадян; про надання допомоги на поховання померлих громадян в інших випадках, передбачених цим Законом; 5) здійснюють контроль за дотриманням законодавства стосовно захисту прав споживачів у частині надання суб'єктами господарювання ритуальних послуг та реалізацією ними предметів ритуальної належності; 6) здійснюють інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

Для організації (утворення), будівництва, утримання в належному стані та охорони місць поховання сільські, селищні, міські ради можуть створювати спеціалізовані комунальні підприємства.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про поховання та похоронну справу" особа, яка зобов'язалася поховати померлого, на підставі свідоцтва про смерть звертається згідно із статтею 8 цього Закону до сільського голови або ритуальної служби з приводу укладення відповідного договору-замовлення на організацію та проведення поховання.

Статтею 23 Закону України "Про поховання та похоронну справу" передбачено, що для розміщення місця поховання рішенням уповноваженого органу в установленому законом порядку відповідному спеціалізованому комунальному підприємству, установі, організації в постійне користування надається земельна ділянка.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад забезпечують планування та впорядкування території місць поховання згідно з генеральними планами забудови відповідних населених пунктів та іншої містобудівної документації з дотриманням обов'язкових містобудівних, екологічних та санітарно-гігієнічних вимог.

Поділ кладовищ на розряди за майновим станом не допускається.

Порядок функціонування місць поховань визначається виконавчим органом сільської, селищної, міської ради.

Існуючі місця поховання не підлягають знесенню і можуть бути перенесені тільки за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування у випадку постійного підтоплення, зсуву, землетрусу або іншого стихійного лиха.

Орган місцевого самоврядування може прийняти рішення про часткове або повне припинення поховання померлих (закриття) кладовища в разі, якщо на території кладовища немає вільних місць для облаштування нових могил (колумбарних ніш), а поховання померлих можливе лише на місцях родинного поховання або шляхом під поховання в могилах за згодою користувачів місць поховання відповідно до статті 25 цього Закону.

Відповідно до частин 1, 2 статті 25 Закону України "Про поховання та похоронну справу" за зверненням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого відповідно до затвердженої проектної документації.

За бажанням одного з родичів, визначених у частині п'ятій статті 6 цього Закону, для поховання двох чи більше померлих безоплатно виділяється місце для родинного поховання.

Частиною 1 статті 28 Закону України "Про поховання та похоронну справу" передбачено, що землі, на яких розташовані місця поховання, є об'єктами права комунальної власності і не підлягають приватизації або передачі в оренду.

Згідно з частинами 1, 6 статті 30 Закону України "Про поховання та похоронну справу" утримання кладовищ забезпечується виконавчим органом сільської, селищної, міської ради за рахунок коштів місцевого бюджету.

Утримання кладовищ, а також інших місць поховання забезпечують виконавчі органи сільських, селищних, міських рад у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Наказом Держжитлокомунгоспу України від 19.11.2003 року №193 "Про затвердження нормативно-правових актів щодо реалізації Закону України "Про поховання та похоронну справу", зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08.09.2004 року за №1113/9712, затверджено Порядок утримання кладовищ та інших місць поховань.

Згідно з пунктами 2.3, 2.4 цього Порядку для розміщення місця поховання спеціалізованому комунальному підприємству, установі, поховання померлих чи їх праху після кремації здійснюється лише на підставі свідоцтва про смерть та оформленого в установленому порядку договору-замовлення на організацію та проведення поховання (далі - договір-замовлення).

За зверненням Виконавця волевиявлення чи особи, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого. На бажання Виконавця волевиявлення чи особи, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, для поховання двох чи більше померлих безоплатно виділяється місце для родинного поховання.

Відповідно до пунктів 2.3, 2.4 Порядку функціонування та утримання кладовищ в смт. Власівка, затвердженого рішенням Власівської селищної ради №257 від 26.10.2007 року, поховання померлих здійснюється лише на підставі дозволу на поховання, виданого виконкомом Власівської селищної ради і оформленого в установленому порядку. За зверненням виконавця волевиявлення або особи, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого. Нові місця для поховання померлих на напівзакритих кладовищах надаються за погодженням виконавчого комітету Власівської селищної ради з врахуванням заслуг померлого перед Батьківщиною або селищем (а.с. 136 -138).

Статтями 21, 24 Конституції України установлено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з пп. 2 п. "а" ч. 1 ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі бюджету, фінансів і цін належать встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, послуги з постачання гарячої води, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

Відповідно до пп. 11 п. "а" ч. 1 ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку належить забезпечення утримання в належному стані кладовищ, інших місць поховання та їх охорони.

Враховуючи вищезазначені норми, суд апеляційної інстанції погоджується з висновокм суду першої інстанції про те, що рішення відповідача про заборону поховання на кладовищі громадян, які не зареєстровані на території Власівської селищної ради, є порушенням передбаченого статтею 4 Закону України "Про поховання та похоронну справу" принципу створення рівних умов для поховання померлих незалежно від їх місця проживання.

Таке рішення не може бути виправдане положеннями частини 6 статті 23 Закону України "Про поховання та похоронну справу", оскільки вказана норма надає органу місцевого самоврядування повноваження прийняти рішення про часткове або повне припинення поховання померлих (закриття) кладовища в разі, якщо на території кладовища немає вільних місць для облаштування нових могил, при цьому не передбачає повноважень забороняти поховання на кладовищі окремих категорій громадян, залежно від реєстрація їхнього місця проживання.

Встановлення (стягнення) відповідачем плати за виділення місця для поховання померлого на кладовищі суперечить вимогам статей 4, 25 Закону України "Про поховання та похоронну справу" та пункту 2.4 Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 19.11.2003 року №193, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08.09.2004 року за №1113/9712, та не узгоджується з повноваженнями органів місцевого самоврядування в галузі бюджету та житлово-комунального господарства.

Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди - 10000 грн., яка заподіяна протиправним рішенням, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1175 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх вимог щодо відшкодування моральної шкоди позивач надав довідку про те, що він 03.05.2018 року відвідав шкірний диспансер де йому було встановлено діагноз: псоріаз розповсюджений, загострення після стресу (а.с.42).

Однак, суд апеляційної інстанції не може вважати зазначену довідку доказом наявності понесених позивачем моральних страждань завданих саме рішенням, яке оскаржується у цій справі, а не іншими обставинами, такими як смерть та поховання батька. Оскільки, зазначена довідка містить лише інформацію про загострення у позивача розповсюдженого псоріазу після стресу, не визначаючи у звязку з чим він виник.

Отже, суд апеляційної інстанції не може зробити беззаперечний висновок, що поставлений позивачу діагноз у звязку із стресом повязаний саме з оскаржуваним рішенням відповідача.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції зробив висновок про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення на користь ОСОБА_1 з Власівської селищної ради в рахунок відшкодування моральної шкоди суми у розмірі 1000 гривень та у задоволенні позову в цій частині відмовити. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись: пунктом 1,2 частини 1 статті 315, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Власівської селищної ради м. Світловодськ Кіровоградської області задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №811/1465/18 скасувати в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення на користь ОСОБА_1 з Власівської селищної ради в рахунок відшкодування моральної шкоди суми у розмірі 1000 гривень та у задоволенні позову в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №811/1465/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках передбачених пунктом 2 частини 5 статтею 328 КАС України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 січня 2019 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко