Справа № 805/1812/14
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2019 року справа № 805/1812/14

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В, суддів: Шишова О.О., Блохіна А.А., секретар судового засідання Романченко Г.О., за участі позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2016 року (повне судове рішення складено 31 травня 2016 року в м. Слов'янську) в справі № 805/1812/14 (суддя в 1 інстанції Бабаш Г.П.) за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, третя особи - ОСОБА_4 про встановлення кадастрових даних, визнання недійсними відомостей, визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Управління Держземагентства у м. Маріуполі Донецької області про встановлення кадастрових даних, визнання недійсними відомостей, визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що земельна ділянка АДРЕСА_1 межує з ділянкою АДРЕСА_2, яка належить позивачу. Проте, відповідачем до Державного земельного кадастру України було внесено недостовірні відомості на земельну ділянку, що призвело до невідповідності конфігурації земельної ділянки АДРЕСА_1, зазначеної у державному акті на право власності на дану земельну ділянку НОМЕР_1 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5, відомостям, що містяться у Поземельній книзі 04.07.2013 року. Так, позивач вказує на те, що відповідачем безпідставно зроблено державну реєстрацію земельної вказаної ділянки на підставі технічної документації з землеустрою від 01.07.2013, коли державна реєстрація й створення державного акту на право власності даної земельної ділянки відбулись ще 30.01.2007. Наголошує, що відповідач мав всі необхідні повноваження для виправлення помилки та для відновлення відомостей у Державному земельному кадастрі, проте не зробив зазначених дій та був зобов'язаний відновити достовірність та повноту відомостей у Державному земельному кадастрі на земельну ділянку АДРЕСА_1, враховуючи явну невідповідність цих даних відомостям у Державному земельному акті, та повідомити про це позивача як власника суміжної ділянки та заінтересовану особу. Таким чином, позивач вважає, що відповідач при внесенні недостовірних даних до Державного земельного кадастру діяв всупереч вимогам діючого законодавства, отже просив суд:

- встановити кадастрові дані на земельну ділянку АДРЕСА_1, які відповідають державному акту НОМЕР_1 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2);

- визнати недійсними відомості у Поземельній книзі на земельну ділянку АДРЕСА_1, які не відповідають державному акту НОМЕР_1 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5;

- визнати протиправними дії Управління Держземагентства у м. Маріуполі Донецької області по внесенню недостовірних відомостей до Державного земельного кадастру України та Поземельної книги на земельну ділянку АДРЕСА_1;

- визнати протиправною бездіяльність Управління Держземагентства у м. Маріуполі Донецької області по невжиттю заходів з письмового повідомлення позивача як заінтересованої особи про виправлення помилки та зміни меж земельної ділянки АДРЕСА_1 у Державному земельному кадастрі України і у Поземельній книзі;

- зобов'язати Управління Держземагентства у м. Маріуполі Донецької області відновити кадастрові дані у Державному земельному кадастрі України та у землевпорядній документації (паперові та електронні документи) на земельну ділянку АДРЕСА_1 у відповідності до державного акту НОМЕР_1 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2);

- зобов'язати Управління Держземагентства у м. Маріуполі Донецької області у встановлений судом строк надати до суду звіт про виконання судового рішення у даній адміністративній справі.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (т.3 а.с.89-94).

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.3 а.с.101-112).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважав відсутніми підстави для задоволення апеляційної скарги (т.5 а.с.35-38).

Представник третьої особи в письмових поясненнях заперечував доводи апелянта, просив відмовити з задоволенні вимог останнього (т.3 а.с.186-188,234).

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник відповідача та представник третьої особи до апеляційного суду не прибули, письмовими заявами просили розглянути справу за своєї відсутності.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністартивного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.12.2003, земельна ділянка площею 0,0719 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 з кадастровим номером НОМЕР_3 належить на праві власності ОСОБА_1 (т.1 а.с.25).

Згідно рішення Колегії Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 26.05.2010 №91 «Про надання містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 на ім'я гр. ОСОБА_1.» для здійснення будівництва житлового будинку позивачу надано містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки, встановлені поданням Головного управління містобудування і архітектури міської ради від 01.02.2010 №06-01-31/9-06 (т.1 а.с.78-83).

Судом встановлено, та не є спірним між сторонами, що земельна ділянка АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_2), що належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, межує з земельною ділянкою, розташована за адресою: м. Маріуполь, АДРЕСА_2 з кадастровим номером НОМЕР_3, яка належить ОСОБА_1

Як вказує позивач, 30.07.2013 при ознайомленні з Поземельною книгою на земельну ділянку АДРЕСА_1, останній стало відомо про внесення відповідачем недостовірних відомостей до Державного земельного кадастру України, що призвело до невідповідності конфігурації земельної ділянки АДРЕСА_1, зазначеної у державному акті на право власності на дану земельну ділянку НОМЕР_1 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5, відомостям, що містяться у Поземельній книзі 04.07.2013.

Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною другою статті 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії) дій чи бездіяльності.

Статтею 15-1 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить, серед іншого, ведення та адміністрування Державного земельного кадастру.

Згідно статті 204 Земельного кодексу України, ведення Державного земельного кадастру здійснюється відповідно до закону.

Так, правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру визначені Законом України «Про Державний земельний кадастр» (далі - Закон).

Відповідно до ст. 2 Закону Україну «Про Державний земельний кадастр» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб при: регулюванні земельних відносин; управлінні земельними ресурсами; організації раціонального використання та охорони земель; здійсненні землеустрою; проведенні оцінки землі; формуванні та веденні містобудівного кадастру, кадастрів інших природних ресурсів; справлянні плати за землю.

Ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч.1 ст.6 Закону).

Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч.1 ст.9 Закону).

Статтею 15 Закону визначено, до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив'язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об'єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку. Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 20 даного Закону, відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру є обов'язковим.

Відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 791 Земельного кодексу України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками (ч.1 ст.21 Закону).

Органи державної влади (крім Верховної Ради України) та органи місцевого самоврядування у строк не пізніше п'яти робочих днів після прийняття рішень про затвердження документації із землеустрою і технічної документації з оцінки земель, яка згідно з цією статтею є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надають центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, відповідно до їх компетенції засвідчені копії вказаних рішень для внесення відповідної інформації до Державного земельного кадастру (ч.12 ст.21 Закону).

Внесення відомостей до Державного земельного кадастру здійснюється у строк, що не перевищує чотирнадцяти робочих днів з дня отримання відповідних документів, якщо цим Законом не встановлено інший строк для здійснення цих дій (ч.14 ст.21 Закону).

Інформація про дату реєстрації заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, вхідний номер, стислий зміст заяви, а також інформація про наслідки її розгляду підлягає оприлюдненню на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч.17 ст.21 Закону).

Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою:

особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи;

власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи;

органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності).

Для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються:

заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин;

оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки;

документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа;

документ, що підтверджує оплату послуг з державної реєстрації земельної ділянки.

Заява з доданими документами надається заявником особисто чи уповноваженою ним особою або надсилається поштою цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення.

Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви:

перевіряє відповідність документів вимогам законодавства;

за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є:

розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора;

подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі;

невідповідність поданих документів вимогам законодавства;

знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

У разі надання відмови з підстави, визначеної абзацом другим частини шостої цієї статті, заявнику повідомляється найменування та адреса органу, до повноважень якого належить здійснення державної реєстрації земельної ділянки.

На підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Витяг містить всі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки.

При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер (ч.ч. 1-10 ст.24 Закону).

Поземельна книга є документом Державного земельного кадастру, який містить такі відомості про земельну ділянку:

а) кадастровий номер;

б) площа;

в) місцезнаходження (адміністративно-територіальна одиниця);

г) склад угідь;

ґ) цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель);

д) нормативна грошова оцінка;

е) відомості про обмеження у використанні земельної ділянки;

є) відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки;

ж) кадастровий план земельної ділянки;

з) дата державної реєстрації земельної ділянки;

и) інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, а також внесені зміни до цих відомостей;

і) інформація про власників (користувачів) земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

ї) дані про бонітування ґрунтів.

Поземельна книга відкривається одночасно з державною реєстрацією земельної ділянки.

Поземельна книга ведеться в паперовій та електронній (цифровій) формі.

Поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

До Поземельної книги в паперовій формі долучаються всі документи, які стали підставою для внесення відомостей до неї (ч.ч. 1-5 ст.25 Закону).

При відкритті Поземельної книги відомості до неї вносяться на підставі документації, яка подана для державної реєстрації земельної ділянки (крім відомостей про власників та користувачів земельної ділянки) (ч.1 ст.26 Закону).

З аналізу наведених норм вбачається, що відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування певної земельної ділянки. Крім того, реєстрації відповідної земельної ділянки здійснюється на підставі заяви, поданої особою, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, або уповноваженої нею особи; власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності або уповноваженої ними особи; органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з набуттям ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2, відповідачем 04.07.2013 відкрито Поземельну книгу.

Позивач в обґрунтування своєї правової позиції посилається на встановлення 30.07.2013 факту внесення 04.07.2013 до Державного земельного кадастру України недостовірних відомостей стосовно земельної ділянки АДРЕСА_1, що, на думку позивача, впливає на її законні права та інтереси як власника суміжної земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Маріуполь, АДРЕСА_2. Також, позивач зазначає, що внесення зазначених даних до Державного земельного кадастру України порушує її переважне право на забудову власної земельної ділянки.

Також, на підтвердження правомірності вказаних обставин позивач посилається на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 30.07.2013 по адміністративній справі №805/9625/13-а.

Суд зазначає, що відповідно до відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, постановою Донецького окружного адміністративного суду від 30.07.2013 по адміністративній справі №805/9625/13-а встановлено, що розглядаючи повідомлення ОСОБА_3 про виявлення технічної помилки у Державному земельному кадастрі України, відповідачем помилково було ототожнено виправлення технічної помилки у Державному земельному кадастрі України із внесенням до нього змін, оскільки означенні поняття мають не лише різне смислове значення, а й правове регулювання. Водночас, надавши відповідь позивачу щодо відмови внесення змін до Державного земельного кадастру України, відповідачем головним чином було залишено поза увагою питання наявності в ньому технічних помилок та підстав для їх виправлення.

Тобто, вказаним судовим рішенням встановлено факт неналежного розгляду повідомлення позивача про виявлення технічної помилки у Державному земельному кадастрі України стосовно зазначення даних щодо змеленої ділянки АДРЕСА_1, тоді як вказані обставини не можуть слугувати підставою для визнання як встановленого факту внесення до Державного земельного кадастру України недостовірних даних щодо вказаної земельної ділянки.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд зауважив, що під час судового розгляду даної справи позивачем не надано доказів внесення до Державного земельного кадастру України недостовірних відомостей на земельну ділянку, які б призвели до невідповідності конфігурації земельної ділянки АДРЕСА_1, зазначеної у державному акті на право власності на дану земельну ділянку НОМЕР_1 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5, відомостям, що містяться у Поземельній книзі 04.07.2013 року, та були б підставою для захисту порушених прав позивача.

В той же час, позивачем не зазначено, в якій частині зазначені обставини порушують її законні права та інтереси та перешкоджають її праву як власника земельної ділянки АДРЕСА_2 на забудову власної земельної ділянки.

Так, з метою повного, всебічного і обєктивного дослідження судом всіх обставин справи, ухвалою місцевого суду від 08.07.2014 по даній справі призначено судову експертизу, на вирішення якої постановлені наступні питання:

1. Чи відповідають кадастрові дані, зазначені у Поземельній книзі на земельну ділянку АДРЕСА_1, акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5, якщо ні, то в чому розбіжність.

2. Чи змінились лінійні проміри між точками по межам земельної ділянки, кількість самих точок, кути поворотів, периметр, площа і відповідно, привязка до місцевості земельної ділянки АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2), у тому числі відносно земельної ділянки АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3) відносно даним державного акту на право власності НОМЕР_4 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5, якщо є невідповідності, то у чому вони полягають.

3. В разі, якщо відбулись зміни, чи можливо відновити межі земельної ділянки АДРЕСА_1 на місцевості у відповідності до державного акту на право власності НОМЕР_4 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2). Яким чином можливо відновити межі земельної ділянки НОМЕР_5 у разі невідповідності наданих до суду документів даним державного акту на право власності НОМЕР_4 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5.

4. Чи є накладення земельних ділянок позивача (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3) і третьої особи (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2) одна на одну згідно чинним землевпорядним документам;

Відповідно до висновку від 30.10.2015 №1110-10 судової будівельно-технічної експертизи експертом по вказаним питанням надано наступні відповіді:

- по першому питанню:

Кадастрові дані, зазначені у Поземельній книзі на земельну ділянку АДРЕСА_1 в частині земельної ділянки з описом суміжних землевласників і землекористувачів, поворотних точок меж земельної ділянки, лінійних промірів між точками по межах земельної ділянки відповідають акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5. Відомості щодо координат поворотних точок меж земельної ділянки у акті на право власності на земельну ділянку немає внаслідок відсутності підстав для їх внесення.

- по другому питанню:

З точністю до сантиметра (другого знаку після коми) лінійні проміри між точками по межам земельної ділянки, кількість самих точок, кути поворотів, периметр, площа і відповідно, привязка до місцевості земельної ділянки АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2), у тому числі відносно земельної ділянки АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3) змінились відносно даних державного акту на право власності НОМЕР_4 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5. Вказані зміни обумовлені різними даними координат точок кутів поворотів земельної ділянки по обєкту дослідження земельної ділянки АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3) /тут апеляційний суд бачає описку (проти чого не заперечували учасники справи): замість «ділянки № 8» повинно бути зазначено «ділянки НОМЕР_5» й відповідно невірно зазначено й кадастровий номер земельної ділянки/.

- по третьому питанню:

Внаслідок відсутності відомостей у пояснювальній записці щодо застосування геодезичного методу з привязкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості, відсутності відомостей щодо даних здійсненої кадастрової зйомки земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі ділянки неможливо перенесення межі земельної ділянки за наявними технічними документами, які містяться у матеріалах адміністративної справи, в натуру (на місцевість) та неможливо відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Для відновлення меж необхідно усунути недоліки у наявному проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 2006 року або відновити вказані дані за інформацією, яка міститься у обмінному файлі. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки.

- по четвертому питанню:

Накладення земельних ділянок позивача (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3, АДРЕСА_2) і третьої особи (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, АДРЕСА_1) одна на одну згідно чинним землевпорядним документам, які маються у матеріалах адміністративної справи, відсутнє.

За висновком суду першої інстанції, з аналізу вказаного висновку експерта та наявних в матеріалах справи документів вбачається, що кадастрові дані, зазначені у Поземельній книзі на земельну ділянку АДРЕСА_1 в частині земельної ділянки з описом суміжних землевласників і землекористувачів, поворотних точок меж земельної ділянки, лінійних промірів між точками по межах земельної ділянки відповідають акту на право власності на вказану земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 30.01.2007.

Стосовно ж питання щодо зміни лінійних промірів між точками по межам земельної ділянки, кількості самих точок, кутів поворотів, периметрів, площ і, відповідно, привязок до місцевості земельної ділянки АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2), у тому числі відносно земельної ділянки АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3) відносно даних державного акту на право власності НОМЕР_4 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5, та щодо можливості відновлення меж земельної ділянки АДРЕСА_1 на місцевості у відповідності до державного акту на право власності НОМЕР_4 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2), місцевий суд зазначив, що вказані питання не є предметом розгляду даної адміністративної справи, у звязку з чим, відповідно, не можуть бути досліджені з наданням їм належної правової оцінки під час судового розгляду вказаної адміністративної справи.

Водночас, суд першої інстанції наголосив, що внаслідок відсутності накладення земельних ділянок позивача (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3, АДРЕСА_2) і третьої особи (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, АДРЕСА_1) одна на одну згідно чинним землевпорядним документам, які маються у матеріалах адміністративної справи, позивачем необґрунтовано заявлено позовні вимоги до відповідача безпосередньо стосовно земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, оскільки власником вказаного обєкту нерухомості відповідно до правовстановлюючих документів є ОСОБА_4, якому надане переважне право володіти та користуватись даною земельною ділянкою, та в разі порушення його охоронюваних прав звертатись до суду для їх захисту й відновлення.

Таким чином, враховуючи вищенаведені приписи законодавства, висновки судової будівельно-технічної експертизи, місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо встановлення кадастрових даних на земельну ділянку АДРЕСА_1, які відповідають державному акту НОМЕР_1 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2); визнання недійсними відомостей у Поземельній книзі на земельну ділянку АДРЕСА_1, які не відповідають державному акту НОМЕР_1 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5; визнання протиправними дій відповідача по внесенню недостовірних відомостей до Державного земельного кадастру України та Поземельної книги на земельну ділянку АДРЕСА_1; зобовязання відповідача відновити кадастрові дані у Державному земельному кадастрі України та у землевпорядній документації (паперові та електронні документи) на земельну ділянку АДРЕСА_1 у відповідності до державного акту НОМЕР_1 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2); зобовязання відповідача у встановлений судом строк надати до суду звіт про виконання судового рішення у даній адміністративній справі.

Стосовно позовних вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача по невжиттю заходів з письмового повідомлення позивача як заінтересованої особи про виправлення помилки та зміни меж земельної ділянки АДРЕСА_1 у Державному земельному кадастрі України і у Поземельній книзі, суд першої інстанції зазначив, що вказані обставини були досліджені судом при розгляді адміністративної справи №805/9625/13-а, за результатами якої постановою суду визнано протиправною відмову у вжитті заходів по виправленню помилок у Державному земельному кадастрі України на земельну ділянку АДРЕСА_1 відповідно до державного акту НОМЕР_1 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2), оформлену листом від 14.05.2013 №2013/1711, та зобов'язано Управління Держземагенства у місті Маріуполі Донецької області розглянути повідомлення ОСОБА_3 про виявлення технічної помилки у Державному земельному кадастрі України у відповідності до вимог встановлених Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051.

Тобто, вимоги позивача в зазначеній частині стосуються безпосередньо порядку виконання судового рішення в зазначеній частині.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до приписів ст. 257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Конституцією України встановлена обовязковість виконання судових рішень, які набрали законної сили.

Статтею 258 КАС України передбачена можливість звернення судового рішення до примусового виконання. Так, за приписами вказаної статті за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист. Якщо судове рішення ухвалено на користь кількох позивачів чи проти кількох відповідачів, суд має право видати кілька виконавчих листів, точно зазначивши, яку частину судового рішення треба виконати за кожним виконавчим листом. Якщо судом було вжито заходів щодо забезпечення позову за заявою осіб, на користь яких ухвалено судове рішення, суд разом із виконавчим листом видає копії документів, які підтверджують виконання ухвали суду про забезпечення позову.

Виконавчий лист видається судом першої інстанції. Якщо за результатами перегляду справи суд апеляційної чи касаційної інстанції залишить прийняте по суті позовних вимог рішення без змін, ухвалить нове судове рішення по суті позовних вимог чи змінить судове рішення, то виконавчий лист видається судом апеляційної чи касаційної інстанції, за умови, що заява особи про видачу виконавчого листа надійшла до моменту повернення адміністративної справи до суду першої інстанції.

В той же час, ст. 267 КАС України передбачає право позивача на звернення до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені суб'єктом владних повноважень відповідачем на виконання відповідної постанови суду або на порушення прав позивача, підтверджених такою постановою.

Таким чином, законодавцем встановлено певні гарантії щодо порядку та способів виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Під час судового розгляду справи позивачем не надано до суду доказів звернення до відповідача в порядку виконання судового рішення по адміністративній справі №805/9625/13-а в частині зобовязання останнього розглянути її повідомлення про виявлення технічної помилки у Державному земельному кадастрі України, внаслідок чого у суду на даний час відсутня можливість зясувати, чи була допущена відповідачем бездіяльність щодо невжиття заходів з письмового повідомлення ОСОБА_1 про виправлення технічної помилки у Державному земельному кадастрі України.

З огляду на викладене, місцевий суд вважав позовні вимоги позивача в зазначеній частині необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Здійснюючи перегляд справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного судового рішення) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом із тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Як установлено матеріалами справи, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з позовом до Управління Держгеокадастру у м. Маріуполі Донецької області, в якому висловлено прохання:

- встановити кадастрові дані на земельну ділянку АДРЕСА_1, які відповідають державному акту НОМЕР_1 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2);

- визнати недійсними відомості у Поземельній книзі на земельну ділянку АДРЕСА_1, які не відповідають державному акту НОМЕР_1 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5;

- визнати протиправними дії Управління Держземагентства у м. Маріуполі Донецької області по внесенню недостовірних відомостей до Державного земельного кадастру України та Поземельної книги на земельну ділянку АДРЕСА_1;

- визнати протиправною бездіяльність Управління Держземагентства у м. Маріуполі Донецької області по невжиттю заходів з письмового повідомлення позивача як заінтересованої особи про виправлення помилки та зміни меж земельної ділянки АДРЕСА_1 у Державному земельному кадастрі України і у Поземельній книзі;

- зобов'язати Управління Держземагентства у м. Маріуполі Донецької області відновити кадастрові дані у Державному земельному кадастрі України та у землевпорядній документації (паперові та електронні документи) на земельну ділянку АДРЕСА_1 у відповідності до державного акту НОМЕР_1 від 30.01.2007 на ім'я ОСОБА_5 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2).

Таким чином, фактично позивачем вимагається визнання протиправною та скасування проведеної відповідачем державної реєстрації земельної ділянки третьої особи.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач стверджує, що між її земельною ділянкою та земельною ділянкою третьої особи наявний клин певної площі, на межі побудований капітальний паркан з бетонною основою заввишки біля 2-х метрів, будівництво якого погоджено з колишнім власником земельної ділянки НОМЕР_5. При цьому судові спори між позивачем та третьою особою виникли після того, як останній, ставши власником земельної ділянки НОМЕР_5, почав вимагати від ОСОБА_1 знести вказаний паркан, стверджуючи, що він перебуває на його земельній ділянці. З позовних вимог, пояснень та клопотання про вихід за межі позову вбачаються наміри ОСОБА_1 закріпити межі земельних ділянок за фактичним використанням, чого не заперечував і представник третьої особи (т.3 а.с.221).

З матеріалів справи також убачається, що право власності на земельну ділянку НОМЕР_6 зареєстровано відповідачем.

Отже, обґрунтування ОСОБА_1 заявлених позовних вимог пов'язане з допущеними, на її думку, порушеннями вимог чинного законодавства з боку відповідача на підставі звернення та документів, поданих третьою особою при реєстрації ним свого права власності, що порушили права позивача як власника об'єкта нерухомого майна, що знаходиться на суміжній земельній ділянці, на які не відреагувало належним чином Управління, в тому числі, за зверненням позивача.

Таким чином, цей позов направлений на поновлення порушеного третьою особою у справі права власності ОСОБА_1 на об'єкт нерухомого майна, зокрема, користування частиною земельної ділянки.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного судового рішення, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що спір у справі стосується не стільки правомірності дій відповідача при державній реєстрації земельної ділянки, скільки правомірності набуття ОСОБА_6 права власності на об'єкт нерухомого майна - земельну ділянку, в тому числі її державної реєстрації, а тому захист порушеного права власності ОСОБА_1 має вирішуватися в порядку, встановленому ЦПК України.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція висловлена в схожих за фактичними обставинами справ постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 816/421/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 813/1076/17 та від 17 жовтня 2018 року у справі № 817/333/17.

Також, в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 2-а-207/11 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оспорювання правомірності набуття земельної ділянки має вирішуватися не в порядку адміністративної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне: спірні правовідносини стосуються набутого права власності на земельну ділянку, що потребує встановлення судом обставин законності його набуття та виходить за межі компетентності адміністративних судів, а тому підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства (номер в Єдиному Державному реєстрі судових рішень - 78589555).

В іншій справі № 915/1377/17, розглянутій Великою Палатою Верховного Суду зроблений наступний висновок:

«5.14 … державній реєстрації підлягає заявлене право, державна реєстрація якого здійснюється суб'єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, установлених законом, зокрема за заявою про державну реєстрацію прав, поданою особою, за якою здійснюється реєстрація права. Тобто відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб'єктом звернення за такою послугою та суб'єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

5.15. Якщо ж, на думку позивача, в результаті державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_8 (суб'єктом звернення за такою послугою) порушується право власності позивача на земельну ділянку, то має місце спір позивача про цивільне право з цією особою, яка і є відповідачем у спорі, про захист цивільного права позивача на земельну ділянку шляхом скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності за цією особою.

5.16. При цьому навіть якщо буде встановлено, що суб'єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача, тобто визначення позивачем Третьої Миколаївської нотаріальної контори як відповідача у поданому позові не свідчить про наявність у цій справі адміністративно-правового спору між позивачем та цією конторою.

5.17. Спір про скасування запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за таким позовом має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Таку правову позицію сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18)» (постанова від 4 грудня 2018 року, номер в Єдиному Державному реєстрі судових рішень - 78750877).

Згідно частини п'ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, законодавством та наявною судовою практикою розгляд цієї справи віднесено до справ цивільної, а не адміністративної юрисдикції.

За нормами частини третьої статті 3 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно із частиною першою статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки місцевий суд помилково розглянув справу у порядку адміністративного судочинства, то відповідно до пункту 1 частини першої статті 238, частини першої статті 319 КАС України, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 238, п. 3 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 319 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2016 року у справі № 805/1812/14 - скасувати, а провадження в справі - закрити.

Повне судове рішення - 22 січня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Сіваченко

Судді А.А. Блохін О.О. Шишов