Справа № 620/3687/18
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 року м. Чернігів Справа № 620/3687/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Бородавкіної С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просить :

- визнати протиправною бездіяльність відповідача з приводу невиплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна в день остаточного звільнення 27.06.2018 року;

- стягнути грошову компенсацію вартості за належні до видачі предмети речового майна у сумі 3904,86 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що при звільненні йому в повному обсязі не виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 провадження у справі відкрито, слухання справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Судом надано відповідачу п'ятнадцятиденний термін з дня вручення ухвали для подачі до суду відзиву на позовну заяву.

18.01.2019 відповідно до розпорядження в.о. керівника апарату суду №49, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано для розгляду судді Бородавкіній С.В.

Ухвалою судді Бородавкіної С.В. від 22.01.2019 справу №620/3687/18 прийнято до свого провадження.

У встановлений судом строк відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з підстав, викладених у відзиві.

Розгляд справи здійснювався в порядку, передбаченому статтею 262 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1, проходила службу в Державній кримінально-виконавчій службі України з моменту прийняття присяги курсантом під час навчання і до моменту звільнення 30 грудня 2016 року з управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області, направлення для подальшого проходження служби до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, у зв'язку з реалізацією постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 №348 «Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції» зі змінами) (надалі - Постанова № 348).

Відповідно до зазначеної Постанови № 348, міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї Постанови №348 (Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (), є правонаступниками територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби, які ліквідуються.

З 01 січня 2017 позивач була призначена на посаду інспектора Новгород- Сіверського районного сектору з питань пробації Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації, відповідно до наказу №7/ОС47 від 03.01.2017 (а.с. 28).

Відповідно до наказу Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 03.01.2017 № 9/ОС-17, позивачу було надановідпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у період з 02.01.2017 по 05.09.2017 (а.с. 29).

Відповідно до наказу Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 28.08.2017 № 453/ОС позивач приступила до роботи після закінчення відпустки для догляду за дитиною, з 05.09.2017 (а.с. 30).

Наказом Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 30.10.2017 №550/0С-17, позивач звільнена зі служби за п.7 ч. 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) (а.с. 31).

Відповідно до п. 2.1 вказаного наказу позивача з 01.11.2017 призначено на посаду інспектора Новозаводського РС Чернігівського міського відділу з питань пробації Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (а.с. 32).

Згідно наказу Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 18.06.2018 №189/ОС-18, відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 19.01.2018 №180/к «Про внесення змін до штату Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції», позивача звільнено із займаної посади з 27.06.2018, у зв'язку з переведенням до ДУ «Центр пробації» (а.с. 34).

Окрім виплат визначених наказом про звільнення, позивач мала право на отримання компенсації за речове майно на день звільнення при остаточному розрахунку з роботодавцем.

За час перебування на посаді рядового і начальницького складу, маючи присвоєне спеціальне звання капітан внутрішньої служби, позивач мала право на забезпечення речовим майном.

Проходячи службу у Державній установі «Збаразька виправна колонія (№63)» у період з 09.08.2005 по 31.03.2012 забезпечувалась речовим майном частково, що підтверджується арматурною карткою № 1395 та Атестатом № 31 (а.с. 39-41).

30.05.2018 перед звільненням за можливим скороченням відповідно до попередження ОСОБА_1 звернулась до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції із заявою про проведення розрахунку за речове майно, тобто виплати їй компенсації, передбаченої Порядком № 578 (а.с. 22, 33).

Відповідач листом від 19.07.2018 за № 6.1-7123 повідомив позивача про відсутність підстав для виплати їй грошової компенсації у зв'язку неподанням речового атестату з попереднього місця роботи (а.с. 23).

На запит адвоката було отримано відповідь з Державної установи Збаразька ВК-63, у тому числі арматурну карту №1395 від 09.08.2005 та речовий Атестат № 31.

Станом на 08.11.2018 остаточний розрахунок з позивачем не проведений, кошти у розмірі 3904,86 грн. на банківський рахунок позивача не перераховані, що підтверджується витягами з особового рахунку (а.с. 44-47).

Вважаючи невиплату грошової компенсації за недоотримане речове майно протиправною, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України від 23.06.2005 № 2713- IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" (далі - Закон № 2713- IV) держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально- виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. При цьому, умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально- виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до чинного законодавства, Держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України (ч. 1 ст.23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України"), начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати (ч.2 ст.23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України").

Відповідно до ч.5 ст.23 Закону України "Про Державну кримінально- виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально- виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань, а також Кодекс законів про працю України в тій частині, коли спеціальними нормами не врегульовані відносини спеціальними нормативно-правовими актами.

Особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства (ч.5 ст.21 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України").

Пунктом 1 "Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби", затвердженого 14.08.2013 Постановою Кабінету Міністрів України №578 (надалі - Порядок № 578), зазначено, що цей Порядок визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально- виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.

Відповідно до пункту 27 Порядку № 578, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Згідно з пунктом 23 Порядку №578, грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 Порядку №578. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається ДПтС відповідно до їх закупівельної вартості.

Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки пункт 60 Порядку №578.

У разі переміщення по службі або звільнення з неї речові атестати виписуються індивідуально на кожну особу, що вибуває, у двох примірниках, з яких перший видається під підпис особі, а другий залишається в органі чи установі та додається до арматурної картки пункт 61 Порядку №578.

Як зазначено у пункті 9 Порядку № 578, забезпечення речовим майном осіб із числа персоналу здійснюється в органах і установах, де вони проходять службу або працюють. Поставлення на речове забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - особи рядового і начальницького складу) в органі чи установі здійснюється на підставі наказу керівника органу чи установи про призначення на посаду та атестата на предмети речового майна (далі - речовий атестат) за формою згідно з додатком 1, а у разі присвоєння особі первинного спеціального звання або призначення на посаду спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами, - на підставі відповідного наказу керівника органу чи установи.

Відповідно до Постанови №348, міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї Постанови №348 (Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (), є правонаступниками територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби, які ліквідуються, а отже Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції є належним відповідачем по справі.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено норми Закону щодо порядку розрахунку при звільненні позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач письмово зверталась до відповідача із заявою про вирішення питання щодо виплати їй компенсації вартості належного речового майна. При цьому, розмір грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 становить 3904,86 грн, що підтверджується довідкою № 14 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 (а.с. 43).

Прізвище «Шанська» позивача змінено на «Пеньковець» у зв'язку укладення шлюбу, вказаний факт сторонами не заперечується.

Станом на день розгляду справи в суді грошова компенсація вартості належного позивачу речового майна не виплачена у зв'язку з відсутністю відповідного фінансування, що не заперечується відповідачем.

Враховувати правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), де Суд зазначив, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек з.г.о." проти Чеської Республіки", №26449/95, п. 54, від 09.11.1999). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Веуеіег у. Іїаіу), [ВП], №33202/96).

Європейський суд з прав людини в рішення від 26.06.2014 у справі "Суханов та Ільченко проти України" (заяви №68385/10 та №71378/10), перша і найбільш важлива вимога ст. 1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто "справедливого співвідношення" між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини. Такий баланс не досягнутий, якщо особа чи особи у справі мали нести індивідуальні або додаткові обов'язки (див., серед багатьох інших органів влади, "Колишній король Греції та інші проти Греції" [ОС], заяви №25701/94, §§ 79 і 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ).

Також, Європейський суд з прав людини у справах "Кечко проти України", "Ромашов проти України", "Шевченко проти України" зауважив, що реалізація особою права, яке пов'язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно- правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Відповідно до статті 32 Європейської Конвенції захист прав і основоположних свобод, юрисдикцій Європейського Суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги позивача мають бути задоволені повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання до суду адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією (а.с.4).

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, то суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 704,80 грн.

Керуючись статтями 139, 227, 241-243, 246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника - НОМЕР_1) до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (вул. Воздвиженська, 2, м. Київ, 04071, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна в день остаточного звільнення.

Стягнути з Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за належні до видачі предмети речового майна у сумі 3904 (три тисячі дев'ятсот чотири) грн. 86 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 22 січня 2019 року.

Суддя С.В. Бородавкіна