Справа № 0540/7069/18-а
Суддя: Загацька Т. В.
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

16 січня 2019 р. Справа №0540/7069/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Загацька Т.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Красноармійської місцевої прокуратури, Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності держави і незабезпечення захисту права, суд -

ВСТАНОВИВ:

14 серпня 2018 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності держави і незабезпечення захисту права ОСОБА_1 як субєкта права власності частки в розмірі 17020 грн., що дорівнює 92% Статутного фонду ТОВ КСП Родіна та на майно субєкта господарювання, що призвело до порушення прав людини, гарантованих Протоколом № 1 та статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є власником частки статутного фонду ТОВ «КСП «Родина» в розмірі 92 %. Позивач вважає, що посадовою особою Великоновосілковської районної державної адміністрації Донецької області було зареєстровано неправдиві відомості в ЄДР про зміни статуту ТОВ «КСП «Родина», а саме зміни власників статутного фонду товариства. Зазначає, що сталось порушення норми ст. 41 Конституції України, Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для захисту своїх прав позивач звертався до Держави в особі уповноваженого правоохоронного органу та прокуратури, проте починаючи з 2008 року Держава проігнорувала свій прямий обовязок та відверто допустила порушення його прав. На думку позивача, Держава Україна позбавила його права власності, права доступу до справедливого суду, захисту права приватної власності в розумний строк та права на ефективний захист в національному органі, у звязку з чим, він звернувся до суду з цим позовом.

Відповідач-1 - Держава Україна в особі Міністерства юстиції України позовну заяву не визнав, надав відзив на позов, в якому зазначив, що Міністерство юстиції України неналежний відповідач. Зазначає, що позивач не надав суду докази щодо публічно-правового спору, який склався між ним та Міністерством юстиції України та яка бездіяльність ним допущена. Крім того, вважає що, оскільки порушення, на думку позивача, допущені посадовою особою Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області, нотаріусом, органами внутрішніх справ, прокуратури, суд в адміністративному процесі не має повноважень визначати правомірність рішення, дій чи бездіяльності органів внутрішніх справ, прокурора при вирішенні заяви про злочин. В урахуванням наведеного, просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви.

Від відповідача-2 - Красноармійської місцевої прокуратури, через відділ діловодства та документообігу суду надійшов відзив на позов, в обґрунтування якого зазначено, що гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Однак, заявлені позовні вимоги позивачем не конкретизовано, не зазначено, у чому саме полягає бездіяльність Красноармійської місцевої прокуратури та які саме дії щодо захисту права власності ОСОБА_2 у статутному фонді ТОВ «КСП «Родіна» повинна була вжити прокуратура та не вжила. Зазначає, що слідчий та прокурор у межах кримінального провадження не виступають субєктами владних повноважень, що підтверджується п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2014 року № 8. Вважає, що обраний позивачем такий спосіб захисту як визнання протиправною бездіяльності держави в особі Міністерства юстиції України, Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області та ГУНП у Донецькій області жодним чином не вплине на поновлення його порушених прав як субєкта права власності частки Статутного фонду підприємства та майна субєкта господарювання. З огляду на викладене, у задоволенні позовної заяви просить відмовити.

Через відділ діловодства та документообігу суду від відповідача-3 Головного управління Національної поліції в Донецькій області надійшов відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги просить залишити без задоволення, з огляду на наступне. Оскільки кримінальне провадження за заявою позивача розслідувалось правоохоронними органами у період з 2012 року по 2017 рік, Головне управління Національної поліції в Донецькій області не є правонаступником Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області. Вважає, що між позивачем та ГУНП в Донецькій області відсутні правовідносини, які б порушували його права. Посилання позивача на бездіяльність правоохоронного органу є безпідставним, а вимоги позовної заяви такими, що не відповідають фактичним обставинам та не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 03.12.2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду одноособово суддею в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 26.12.2018 року залучено до участі у справі співвідповідачів - Красноармійську місцеву прокуратуру та Головне управління Національної поліції в Донецькій області.

Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно визначення, що міститься у ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

У п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України зазначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Наведені вище норми встановлюють, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів ст. 1, 2 речення ч. 3 ст.8, ст.55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Згідно з судовою практикою Європейського Суду з прав людини фраза "встановленого законом", крім іншого, поширюється на дотримання судом певних норм, які регулюють його діяльність; у разі перевищення судом повноважень, які чітко викладені в процесуальному законі, такий суд не може вважатися "судом, встановленим законом" у значенні п. 1 ст. 6 Конвенції (справа "Сокуренко і Стригун проти України").

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 розділу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21 грудня 2010 року).

Позивач стверджує, що Держава Україна позбавила позивача прав, які гарантовані п.1 ст.6 та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 Протоколу, а саме: права власності, права доступу до справедливого суду, захисту права приватної власності в розумний строк, права на ефективний захист в національному органі, та Державою Україна були порушені його права людини.

Перевіривши матеріали справи суд вважає, що в даній справі у спорі між позивачем та Державою Україна в особі Міністерства юстиції України, Красноармійською місцевою прокуратурою, Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області відсутній публічно-правовий спір та у цих відносинах відповідачі не реалізовують владні управлінські функції стосовно заявника.

ОСОБА_3 Верховного Суду звертає увагу, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Необхідно зазначити, що обраний позивачем спосіб захисту як визнання протиправною бездіяльності держави і незабезпечення захисту права позивача як субєкта права власності частки в розмірі 17020 грн., що дорівнює 92% Статутного фонду ТОВ КСП Родіна та на майно субєкта господарювання, що призвело до порушення прав людини, гарантованих Протоколом № 1 та статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод жодним чином не вплине на поновлення його порушених прав як субєкта права власності частки статутного фонду підприємства та майна субєкта господарювання.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Частиною 2 ст. 239 КАС України визначено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у звязку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, та зазначає, що поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті ч. 3 ст. 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів і які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правова позиція, викладена судом у даній ухвалі, узгоджується із правовою позицією ОСОБА_3 Верховного Суду, яка викладена в постановах у справах №820/583/16 (К/9901/7053/18), №9901/497/18, № П/9901/370/18.

На підставі викладеного, керуючись статтями 238, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Красноармійської місцевої прокуратури, Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності держави і незабезпечення захисту права ОСОБА_1 як субєкта права власності частки в розмірі 17020 грн., що дорівнює 92% Статутного фонду ТОВ КСП Родіна та на майно субєкта господарювання, що призвело до порушення прав людини, гарантованих Протоколом № 1 та статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Роз'яснити позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення з тією самою позовною заявою в порядку адміністративного судочинства не допускається.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 16.01.2019 року.

Суддя Загацька Т. В.