Справа № 200/12574/18-а
Суддя: Олішевська В.В.
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2019 р. Справа№200/12574/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олішевської В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до відповідача: Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області

про: визнання протиправним рішення Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області № 31 від 19.10.2016 року про припинення виплати ОСОБА_1 державної допомоги як одинокій матері, зобов'язання Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області поновити ОСОБА_1 виплату допомоги як одинокої матері дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, передбачену ст. 18-1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та виплатити заборгованість по допомозі з 01 липня 2016 року.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області про визнання протиправним рішення Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області № 31 від 19.10.2016 року про припинення виплати ОСОБА_1 державної допомоги як одинокій матері, зобов'язання Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області поновити ОСОБА_1 виплату допомоги як одинокої матері дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, передбачену ст. 18-1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та виплатити заборгованість по допомозі з 01 липня 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 07.05.2015 року вона разом з дитиною була взята на облік та отримала статус внутрішньо переміщеної особи. Що підтверджується відповідною довідкою від 07.05.2015 року № , та перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Мар'їнської РДА, як переміщена особа, у зв'язку з проведенням антитерористичної операції відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Позивач посилається на те, що 07.05.2015 року вона звернулась до управління соціального захисту населення Мар'їнської РДА з заявою про призначення їй державної допомоги як одинокої матері, яку отримувала до червня 2016 року, однак з липня 2016 року виплати не отримувала. Крім того, позивач вказує на те, що в вересні 2018 року вона дізналась, що комісією з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам прийнято рішення № 31 від 9.10.2016 року про припинення виплати допомоги на дітей одиноким матерям, у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання. Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним та таким, що порушує її Конституційні права.

Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву на позовну заяву відповідач посилається на те, що 07.05.2015 року позивач була взята на облік в управлінні як внутрішньо переміщена особа про що надана відповідна довідка. 08.08.2016 року позивач звернувся до управління з заявою про призначення державної допомоги на дітей одиноким матерям. Відповідач зазначає, що відповідно до п. 7 Постанови КМУ № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» спеціалістами управління соціального захисту населення Мар'їнської райдержадміністрації Донецької області, згідно поданої позивачем заяви на призначення державної допомоги одиноким матерям, 03.10.2016 року було здійснено перевірку фактичного місця проживання (перебування) позивача з дитиною, як внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до п. 9-1 Постанови, у разі відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення робить відповідний запис в акті обстеження матеріально - побутових умов сім'ї та надає внутрішньо переміщеній особі письмове повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з дня складання акту обстеження матеріально - побутових умов сім'ї з'явитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення. Відповідач зазначає, що на момент перевірки позивач був відсутній за адресою фактичного місця проживання, про що було складено акт матеріально - побутових умов сім'ї та зроблено відповідний запис, а також позивачу залишено повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися до управління для проходження фізичної ідентифікації, як внутрішньо переміщеної особи. Відповідач вказує на те, що позивач протягом встановлено строку до управління не зверталась, у зв'язку з чим на підставі п. 13 Постанови на засіданні комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, було прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні державної допомоги та було скасовано дію довідки внутрішньо переміщеної особи.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв (клопотань) про розгляд справи без участі представника управління суду не надав.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 04 грудня 2018 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2018 року відкладено розгляд справи на 18 грудня 2018 року, у зв'язку з необхідністю витребування додаткових доказів по справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року відкладено розгляд справи на 10 січня 2019 року, у зв'язку з необхідністю витребування додаткових доказів по справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року позивачу поновлено строк звернення до суду.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Приписами частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

З огляду на те, що позивач та представник відповідача у судове засідання не з'явились, суд приходить висновку про можливість розгляду справи без участі сторін в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серія НОМЕР_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (а.с. 10-11).

03 лютого 2009 року ОСОБА_1 народила доньку - ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 18 лютого 2009 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області (а.с. 13).

07 травня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, та отримали відповідну довідку № (а.с. 12).

З матеріалів справи встановлено, що позивач 25 травня 2015 року звернулась до управління з заявою № 953 про призначення допомоги на дітей одиноким матерям (а.с. 39-41).

Рішенням про призначення дороги сім'ям з дітьми від 12 серпня 2015 року призначена допомога на дітей одиноким матерям ОСОБА_1 (а.с. 42).

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Мар'їнської УСЗН від 03.03.2016 року встановлено, що позивач отримала допомогу на дітей одиноким матерям за період з липня 2015 року по грудень 2015 року (а.с. 53).

25 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Управління соціального захисту населення Мар'їнської РДА з заявою № 1011 про призначення допомоги на дітей одиноким матерям (а.с. 43-45).

Відповідно до рішення Управління соціального захисту населення Мар'їнської РДА про призначення допомоги сім'ям з дітьми від 03.03.2016 року вбачається, що позивачу призначено допомогу одиноким матерям (з урахуванням доходів) з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року в розмірі 1455 грн. (а.с. 46).

Згідно довідки № 24 від 11 січня 2019 року встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 виплачено допомогу за період з січня 2016 року по червень 2016 року (а.с. 55).

08.08.2016 року ОСОБА_1 звертається до Управління соціального захисту населення Мар'їнської РДА з заявою № 2940 від 08.08.2016 року з заявою про призначення допомоги на дітей одиноким матерям (а.с. 47-49).

Судом встановлено, що відповідачем 03.10.2016 року складено акт № 125 про обстеження матеріально - побутових умов сім'ї, відповідно до якого встановлено відсутність ОСОБА_1 та її доньки - ОСОБА_3 за місцем фактичного проживання визначеного у довідці від 07.05.2015 року № про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (а.с. 27).

Відповідно до витягу з протоколу № 31 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування від 19 жовтня 2016 року вбачається, що комісія вирішила відмовити у призначенні всіх видів державних соціальних допоміг ОСОБА_1 та ОСОБА_3, оскільки вони фактично не проживають за адресою вказаними в довідках (а.с. 25).

Управлінням соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації прийнято рішення про відмову в призначенні соціальної допомоги від 19.10.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_1 відмовлено в призначенні допомоги згідно Постанови КМУ від 27.12.2001 року № 1751 на дітей одиноким матерям так як заявниця не проживає за вказаною адресою згідно протоколу № 31 від 19.10.2016 року (а.с. 50).

З матеріалів справи встановлено, що з метою встановлення підстав припинення виплати допомоги на дітей одиноким матерям представник позивача звернувся до УПСН Мар'їнської РДА з адвокатським запитом (а.с. 16).

Листом № 7192/02-09 від 16 жовтня 2018 року Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області повідомило представника позивач про те, що відповідно до п. 7 Постанови КМУ № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» спеціалістами управління соціального захисту населення Мар'їнської райдержадміністрації Донецької області, згідно поданої позивачем заяви на призначення державної допомоги одиноким матерям, 03.10.2016 року було здійснено перевірку фактичного місця проживання (перебування) ОСОБА_4 разом з дитиною ОСОБА_2 На момент перевірки заявниця була відсутня за вказаною адресою, про що було складено акт матеріально - побутових умов сім'ї та зроблено відповідний запис. ОСОБА_1 було залишено повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися до управління соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації. Внутрішньо переміщена особа ОСОБА_1 не зверталась до управління у встановлений законодавством строк. У зв'язку з цим на засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування було прийнято рішення про відмову у призначенні всіх видів державних соціальних допомог ОСОБА_1 (а.с. 17).

Не погодившись з діями відповідача щодо відмови в призначенні державної допомоги на дітей одиноким матерям позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі по тексту - Закон № 2811), Законом України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року № 2402-ІІІ (далі по тексту - Закон № 2402).

Статтею 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно статті 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Закон України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" відповідно до Конституції України встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно з частиною 1 статті 1 Закон України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно з пунктом 2, 5 частиною 1 статті 3 Закону 2811 видами державної допомоги сім'ям з дітьми є допомога при народженні дитини та допомога на дітей одиноким матерям. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною (стаття 4 Закону 2811).

Право, умови, розмір, підстави припинення (зупинення) допомоги на дітей одиноким матерія визначено розділом V-A Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми"

Статтею 18-1 Закону 2811 визначено, що право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами і в установленому законодавством порядку, відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.

Статтею 18-2 Закону передбачено, що допомога на дітей одиноким матерям призначається за наявності витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідки про народження, виданої виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) ради, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або документа про народження, виданого компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку.

Допомога на дітей одиноким матерям призначається незалежно від одержання на дітей інших видів допомоги, передбачених цим Законом.

Згідно статті 18-3 Закону 2811 допомога на дітей одиноким матерям, які мають дітей віком до 18 років (якщо діти навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, а також вищих навчальних закладах I - IV рівнів акредитації, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років), надається у розмірі, що дорівнює різниці між 100 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців.

Статтею 18-4 Закону 2811 передбачено, що виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; позбавлення отримувача допомоги волі за вироком суду; скасування рішення про усиновлення дитини або визнання його недійсним; реєстрації дитиною шлюбу до досягнення нею 18-річного віку; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності у випадках, передбачених законом; смерті дитини; смерті отримувача допомоги.

Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) призупиняється у разі: тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового працевлаштування дитини.

У разі припинення дії обставин, передбачених частиною другою цієї статті, виплата допомоги поновлюється за письмовою заявою отримувача допомоги до органу, який призначає допомогу, з місяця, що настає за місяцем, в якому припинилася дія зазначених обставин.

Припинення або призупинення виплати допомоги здійснюється на підставі відомостей про обставини, зазначені у частинах першій та другій цієї статті, з місяця, що настає за місяцем, в якому було виявлено зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.

На виконання статті 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751 затверджений Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, пунктом 2 якого на управління праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі створення) рад (далі - органи соціального захисту населення) покладений обов'язок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми (далі Порядк 1751).

Згідно п. 33 Порядку 1751 право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини) відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.

Право на допомогу на дітей одиноким матерям (батькам) має мати (батько) дітей у разі смерті одного з батьків, яка (який) не одержує на них пенсію в разі втрати годувальника, соціальну пенсію або державну соціальну допомогу дитині померлого годувальника, передбачену Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю».

Пунктом 35 Порядку № 1751 передбачено, що для призначення допомоги на дітей одиноким матерям до органу соціального захисту населення подаються такі документи: 1) заява про призначення допомоги, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики; 2) витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідка про народження, видана виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) рад, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або документ про народження, виданий компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку; 3) копія свідоцтва про народження дитини; 4) довідка про реєстрацію місця проживання матері та дитини. У разі неможливості одержати таку довідку допомога призначається на підставі висновку про початкову оцінку потреб дитини та сім'ї, наданого центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, із зазначенням факту проживання дитини з матір'ю. Якщо дитина навчається за межами населеного пункту, в якому проживає мати, і не перебуває на повному державному утриманні, подається довідка про реєстрацію місця проживання матері та довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування (навчання) дитини.

Відповідно до п. 36 Порядку № 1751 допомога на дітей одиноким матерям призначається з місяця, в якому було подано заяву з усіма необхідними документами, та виплачується щомісяця по місяць досягнення дитиною 18-річного віку (якщо діти навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах I - IV рівня акредитації, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років) включно.

Допомога виплачується протягом шести календарних місяців.

З системного аналізу норм чинного законодавства вбачається, що для громадян України єдиною обов'язковою умовою, яка надає право на отримання вказаної державної допомоги, є виховання та проживання у сім'ї неповнолітньої дитини.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач та її неповнолітні діти є громадянами України, мають такі ж самі конституційні права як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування).

Так, з матеріалів справи встановлено, що 08 серпня 2016 року позивач звернулась до управління з заявою про призначення допомоги на дітей одиноким матерям.

Однак рішенням про відмову в призначенні соціальної допомоги від 19.10.2016 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні допомоги на дітей одиноким матерям, так як заявниця не проживає за вказаною адресою згідно протоколу № 31 від 19.10.2016 року (а.с. 50).

Водночас, суд зазначає, що Законами України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" такої підстави для відмови у призначенні допомоги дітей одиноким матерям не передбачено. Також суд звертає увагу, що відповідач має право відмовити у призначенні державної допомоги, відповідно до вимог закону. Рішення про відмову в наданні державної соціальної допомоги має бути вмотивованим і містити роз'яснення порядку його оскарження.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005 якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Крім того, суд враховує наступне.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно ст. 24 Конституції України не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 4 зазначеного Закону визначається, що облік внутрішньо переміщених осіб шляхом видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Підставою для взяття на облік такої особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Для отримання довідки внутрішньо переміщена особа має звернутися до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення за місцем фактичного проживання із заявою про отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Як встановлено судом, підтверджене матеріалами справи та не заперечується відповідачем, позивач у встановленому чинним законодавством порядку взятий на облік як внутрішньо переміщена особа.

Згідно п. 54 Порядку № 1751 у разі зміни місця проживання одержувача державної допомоги сім'ям з дітьми виплата її продовжується органом соціального захисту населення за новим місцем проживання або відбування покарання з місяця звернення.

Статтями 21, 22, 24 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» встановлюється відповідальність місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій і громадян за недостовірність даних і документів, виданих та поданих для призначення державної допомоги; а також передбачена відповідальність органів, що призначають і здійснюють виплату допомоги сім'ям з дітьми.

Відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» органи, що призначають і здійснюють виплату державної допомоги сім'ям з дітьми, мають право у разі потреби перевіряти обґрунтованість видачі та достовірність відповідних документів, поданих для призначення допомоги. Одержувачі державної допомоги зобов'язані повідомляти органи, що призначають і здійснюють виплату державної допомоги, про зміну всіх обставин, що впливають на виплату допомоги.

Відповідачем не надано суду доказів звернення позивача з повідомленням про зміну обставин, що впливають на виплату допомоги або виникнення підстав вважати недостовірними документи, подані для призначення допомоги.

Крім того, суд зазначає, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дітей для їх належного матеріального забезпечення.

Відповідно до ч. 7ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установленихКонституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

З урахуванням викладеного, суд наголошує, що позивач та її неповнолітня дітина як громадяни України мають право на соціальний захист від держави, який передбачає комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на захист добробуту кожного члена суспільства. Забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, держава зобов'язується забезпечити дитині захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Позивач, в сім'ї якого виховуються та проживає малолітня дитина, має право на державну допомогу, яка надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Враховуючи наведене, та те, що нормами чинного законодавства позивачу гарантоване право на отримання соціальної допомоги одинокій матері, суд вважає прийняте рішення Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області про відмову в призначенні соціальної допомоги від 19.10.2016 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні допомоги на дітей одиноким матерям, так як заявниця не проживає за вказаною адресою згідно протоколу № 31 від 19.10.2016 року протиправним та таким, що підлягаю скасуванню.

Таким чином, суд приходить висновку про те, що ОСОБА_1 мала право на отримання державної допомоги на дітей одиноким матерям, відповідно до її заяви про призначення допомоги на дітей одиноким матерям № 2940 від 08.08.2016 року, оскільки відсутність позивача за місцем фактичного проживання визначеного у довідці про взяття на облік не може позбавляти її права на отримання допомоги.

Щодо вимоги позивача зобов'язати Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області поновити ОСОБА_1 виплату допомоги як одинокої матері дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, передбачену ст. 18-1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та виплатити заборгованість по допомозі з 01 липня 2016 року, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що позивач 25 лютого 2016 року звернувся до управління з заявою про призначення допомоги на дітей одиноким матерям.

Відповідно до рішення Управління соціального захисту населення Мар'їнської РДА Донецької області про призначення допомоги сім'ям з дітьми від 03.03.2016 року ОСОБА_1 призначено допомогу з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року.

Судом згідно довідки УСЗН Мар'їнської РДА від 11 січня 2015 рку встановлено, що допомога на дітей одиноким матерям, відповідно до заяви позивача від 25.02.2016 року була виплачена позивачу у січня 2016 року у розмірі 1455 грн., у лютому 2016 року - 1455 грн.. у березні 2016 року - 1455 грн., у квітні 2016 року - 1455 грн., у травні 2016 року - 1531 грн., у червень 2016 року - 1531 грн.

Таким чином, оскільки відповідно до Порядку № 1751 допомога виплачується протягом шести календарних місяців, та суд приходить висновку про те, що відповідно до заяви позивача від 25 лютого 2016 року, ОСОБА_1 виплачено допомогу на дітей одиноким матерям в повному обсязі за 6 місяців. З наступною заявою ОСОБА_1 звернулась 08 серпня 2016 року, суд вважає, що відсутні правові підстави для призначення позивачу допомоги з липня 2016 року.

Крім того, суд вважає за доцільне зазначити, що частиною 5 статті 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії), суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, правовідносини щодо призначення допомоги на дітей одиноким матерям відносяться до виключної компетенції виконавців, та є їх дискреційними повноваженнями і суд, захищаючи права та свободи особи, не може перебирати на себе функції інших органів державної влади, та втручатися в делеговані повноваження, з урахуванням

Таким чином, позовна вимога у цій частині підлягає задоволенню у спосіб зобов'язання Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення допомоги на дітей одиноким матерям № 2940 від 08.08.2016 року з урахуванням висновків суду.

Відповідно до статті 19 Конституції України суд, як орган державної влади, зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, оскільки підставою звернення до суду стали неправомірні дії відповідача щодо не виплати пенсії позивача, суд приходить висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судового збору в розмірі 704,80 грн. на користь позивача.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд -

В И РІ Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області про визнання протиправним рішення Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області № 31 від 19.10.2016 року про припинення виплати ОСОБА_1 державної допомоги як одинокій матері, зобов'язання Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області поновити ОСОБА_1 виплату допомоги як одинокої матері дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, передбачену ст. 18-1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та виплатити заборгованість по допомозі з 01 липня 2016 року - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області про відмову в призначенні соціальної допомоги від 19.10.2016 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні допомоги на дітей одиноким матерям, так як заявниця не проживає за вказаною адресою згідно протоколу № 31 від 19.10.2016 року.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2) про призначення допомоги на дітей одиноким матерям № 2940 від 08.08.2016 року з урахуванням висновків суду

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області (, адреса: 85600, Донецька область, м. Мар'їнска, вул. Каштанова, буд. 2) на користь Державного бюджету України судовий збір за розгляд справи у суді в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Повний текст рішення складено та підписано 17 січня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15-5 п. 15 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Олішевська В.В.