Справа № 810/2706/18
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/2706/18 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Ганечко О.М.,

Сорочка Є.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузик М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2018 року (повний текст виготовлено 11.09.2018, суддя Лисенко В.І.) у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фабрика бакалейних продуктів» до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фабрика бакалейних продуктів» звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 19.12.2016 № та №.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки Акту перевірки та оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними, оскільки позивачем занижено податкове зобов'язання з податку на додану вартість та порушено порядок ведення касових операцій.

10.12.2018 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому такий просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в період з липня 2016 року по листопад 2016 року посадовими особами відповідача проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Фабрика бакалейних продуктів» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014 по 31.03.2016, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.03.2016.

За результатами перевірки складено Акт від 05.12.2016 №990/10-02-14-03/34514827/108, яким встановлено, серед іншого:

- порушення позивачем абз. 1, 2 п. 198.6 ст. 198, п. 198.1 ст. 198, п. 198.2 ст. 198, ст. 44 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 466500,00 грн.

- порушення позивачем п. 2.8 глави 2 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.2004 №637, в результаті чого встановлено понадлімітні залишки готівки в касі в сумі 157079,00 грн.

У грудні 2016 року відповідачем винесені податкове повідомлення-рішення від 19.12.2016 №, яким позивачу донараховано суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 699750,00 грн., та податкове повідомлення-рішення від 19.12.2016 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 314159,16 грн.

За результатом адміністративного оскарження зазначені податкові повідомлення-рішення залишені без змін.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення від 19.12.2016 № та № протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв'язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення даного позову, виходячи з наступного.

Щодо висновку податкового органу про заниження позивачем суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 466500,00 грн., суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Відповідно до підпункту 14.1.181. пункту 14.1. статті 4 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Згідно з пунктом 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на вартість послуг стільникового рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань.

До бази оподаткування включаються вартість товарів/послуг, які постачаються (за виключенням суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету та/або суми відшкодування орендодавцю - бюджетній установі витрат на утримання наданого в оренду нерухомого майна, на комунальні послуги та на енергоносії), та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо отримувачем товарів/послуг, поставлених таким платником податку.

Порядок формування податкового кредиту, підстави його виникнення та порядок визначення сум податку на додану вартість, що підлягають відшкодуванню з Державного бюджету України, встановлено статтею 198 Податкового кодексу України.

Так, пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше;

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201цього Кодексу.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України передбачено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При цьому, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом, а при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (пункти 200.1, 200.2, 200.3 статті 200 Податкового кодексу України).

За приписами пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються, зокрема, в окремих рядках місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку.

Згідно з пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до пункту 201.6 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.7. статті 201 Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов'язань.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Аналіз зазначених норм чинного законодавства свідчить, що обов'язковою умовою виникнення права на формування податкового кредиту є сплата податку на додану вартість у ціні придбаного або виготовленого товару чи послуг та понесення витрат саме у зв'язку з отриманням товарів, робіт (послуг).

Таким чином, під час здійснення контролю за правомірністю формування платником податку податкового кредиту підлягає перевірці фактичне придбання товару чи отримання послуг.

Відповідно до Акта перевірки від 05.12.2016 №990/10-02-14-03/34514827/108, податковий орган встановив факт заниження позивачем податкових зобов'язань по взаємовідносинах з ТОВ «Агенція Простір», ТОВ «Акта Компані», ТОВ «Інформер Торг», ТОВ «Вейсес» і ТОВ «Сквирська круп'яна компанія».

Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «Агенція Простір», судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено наступне.

У січні 2014 року між позивачем та ТОВ «Агенція Простір» укладено договір від 04.01.2014 №4, відповідно до якого виконавець (ТОВ «Агенція Простір») взяв на себе зобов'язання надати позивачу послуги з підготовки та організації перевезення вантажів автомобільним транспортом.

За результатом виконання вказаного договору позивачем до складу податкового кредиту віднесено суму ПДВ 300000,00 грн. з вартості придбання послуг у ТОВ «Агенція Простір», в т.ч.: за лютий 2014 року - 200000,00 грн., за березень 2014 року - 100000,00 грн.

На підтвердження реальності здійснення вказаних операцій позивач послався на акти здачі-приймання послуг від 28.02.2014, від 31.03.2014 та на податкові накладні від 28.02.2014 №637, від 31.03.2014 №724.

В акті перевірки податковий орган зазначає, що частина вказаних операцій (податкова накладна від 31.03.2014 №724) самостійно визнана позивачем «безтоварною» в рамках укладеного податкового компромісу.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що оскільки позивачем в рамках даного договору було укладено податковий компроміс, то це беззаперечно свідчить про безтоварність господарських операцій і у подальшому з вказаним контрагентом. Підприємством добровільно, таким чином, визнано безтоварний характер таких операцій, а тому такі витрати не підлягають включенню до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкту оподаткування.

Колегія суддів бере до уваги пояснення позивача у відзиві на апеляційну скаргу та позовній заяві, що за результатами перевірки у 2014 році (Акт від 29.08.2014 №293/220/34514827) податковим органом було донараховано податкові зобов'язання з ПДВ, у тому числі, по господарським відносинам з ТОВ «Агенція Простір». У подальшому, рішення про донарахування штрафник санкцій було оскаржено в судовому порядку. У зв'язку з внесенням до Податкового кодексу змін, якими передбачалось право платника податку у випадку наявності неузгодженого податкового повідомлення-рішення, укласти з податковим органом податковий компроміс, керівництво товариства вирішило подати заяву про застосування податкового компромісу. Проте, оскільки донарахування було проведено одним податковим-повідомлення рішенням (відповідачем не заперечувалось), а сума донарахування саме по взаємовідносинам між позивачем та ТОВ «Агенція Простір» була відносно невеликою, підприємство вирішило у вказаній частині зазначене податкове-повідомлення рішення не оскаржувати.

Суд погоджується з твердженням позивача, що сам по собі факт укладення позивачем податкового компромісу по взаємовідносинах між ТОВ «Фабрика бакалейних продуктів» та ТОВ «Агенція Простір» не може бути свідченням того, що всі наступні операції між вказаними контрагентами є «безтоварними».

Щодо доводів апелянта про відсутність товарно-транспортних накладних за вказаним договором, то колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що контрагент позивача не здійснював перевезення вантажу позивача, а лише знаходив підприємства, які б здійснювали перевезення товарів позивача.

На підтвердження економічного змісту вказаних операцій позивачем було зазначено, що на його балансі відсутні транспортні засоби, однак у зв'язку з тим, що за договорами поставки самостійно виробленого товару, поставка товару здійснюється за рахунок постачальника (позивача), ТОВ «Фабрика бакалейних продуктів» було укладено спірний договір з ТОВ «Агенція Простір».

Посилання податкового органу на те, що у ТОВ «Агенція Простір» відсутні будь-які матеріально-технічні ресурси, а фактичне місцезнаходження підприємства невідомо, суд апеляційної інстанції до уваги не бере, оскільки зазначені обставини, навіть за умови їх підтвердження, жодним чином не позбавляють контрагента позивача залучити до виконання умов зазначеного вище договору третіх осіб.

Таким чином, з урахування встановлених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність тверджень податкового органу про «безтоварність» операцій між ТОВ «Фабрика бакалейних продуктів» та ТОВ «Агенція Простір».

Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «Акта Компані» судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Між ТОВ «Фабрика бакалейних продуктів» та ТОВ «Акта Компані» укладено договір про надання послуг від 01.04.2015 № 44.

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору замовник замовляє, а виконавець приймає на себе обов'язки, щодо надання замовнику маркетингових послуг з метою організації стимулювання збуту продукції замовника, включаючи: маркетингове дослідження умов поліпшення ведення бізнесу в умовах загострення політичної ситуації; збір інформації та розробку на її основі програми (комплексу заходів) з реклами та стимулювання збуту продукції замовника, у відповідності до договору

Згідно з пунктом 2.1 договору вартість наданих послуг за договором складає 552 000 грн. у т.ч. ПДВ 20 % - 92 000 грн. та вказується в Актах виконаних робіт

Оплата по договору проводиться на основі підписаного Акта виконаних робіт. Оплата вартості послуг проводиться в національній валюті України, шляхом банківського переказу на рахунок виконавця (пункт 3.1, 3.2 договору).

На підтвердження реальності вказаних господарських операцій позивач надав Акт здачі-приймання робіт послуг від 30.04.2015; податкову накладну від 30.04.2015 №254.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що Виконавцем за даним договором було розроблено індивідуальний комплекс заходів по запуску нового продукту ТОВ «Фабрика бакалейних продуктів» - рисові хлібці ТМ «Жменька» для дистриб'юторів по всій території України.

Посилання податкового органу на «дефектність» актів виконаних робіт до вказаного договору суд не може взяти до уваги, оскільки відповідно до інформаційного листа Вищого адміністративного суду від 01.11.2011 № 1936/11/13-11 «… сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.».

Так само не заслуговують на увагу посилання податкового органу на те, що постачальник контрагента позивача ТОВ «Фактум» відсутнє за податковою адресою, не має найманих працівників та матеріально-технічної бази, оскільки порушення податкового законодавства допущені третіми особами, з якими у позивача відсутні господарські відносини, не можуть бути підставою для настання негативних наслідків для ТОВ «Фабрика бакалейних продуктів».

Крім того, господарські операції між ТОВ «Фабрика бакалейних продуктів» та ТОВ «Акта Компані» вже були предметом судового розгляду. Так, постановою Київського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року у справі №810/2360/16 (рішення набрало законної сили) встановлено, що договір про надання послуг від 01.04.2015 № 44 носить реальний характер, а операції між зазначеними товариствами підтверджуються документально.

Таким чином, з урахування встановлених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність тверджень податкового органу про «безтоварність» операцій між ТОВ «Фабрика бакалейних продуктів» та ТОВ «Акта Компані».

Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «Інформер Торг» суд зазначає наступне.

Між позивачем та ТОВ «Інформер Торг» укладено договір про надання послуг від 11.02.2014 №11, відповідно до умов якого виконавець (ТОВ «Інформер Торг») взяв на себе зобов'язання щодо надання позивачу рекламно-консультаційних та інформаційних послуг з метою організації стимулювання збуту продукції замовника (позивача). Вартість договору - 220000,00 грн., в т.ч. ПДВ - 36666,67 грн.

На підтвердження реальності операцій за вказаним договором позивачем до матеріалів справи додано акти здачі-приймання послуг від 12.02.2014, від 13.02.2014, від 14.02.2014, від 15.02.2014 та від 17.02.2014, а також податкові накладні від 12.02.2014 №6, від 13.02.2014 №7, від 14.02.2014 №8, від 15.02.2014 №9 та від 17.02.2014 №10.

Акт перевірки позивача в частині зауважень до господарських операцій між ТОВ «Фабрика бакалейних продуктів» та ТОВ «Інформер Торг» містить лише те, що на думку податкового органу контрагент позивача, у якого по штату працює одна особа, не міг виконати самостійно зазначений об'єм робіт. Оскільки операцій щодо купівлі аналогічних послуг у третіх осіб ТОВ «Інформер Торг» не задекларувало, відповідач дійшов висновку про «безтоварність» операцій між позивачем та ТОВ «Інформер Торг».

Суд критично ставиться до вказаних тверджень податкового органу, оскільки незнаходження контрагента за місцезнаходженням, порушення норм податкового законодавства не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит з податку на додану вартість та формування витрат з податку на прибуток підприємств у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження цьому, оскільки Податковий кодекс України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит та на формування витрат в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності їх за місцезнаходженням, так само відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.

Чинне законодавство не зобов'язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства та його безпосередню наявність за місцезнаходженням перед тим, як відносити відповідні суми витрат до валових витрат та суми податку на додану вартість до податкового кредиту.

Таким чином, з урахування встановлених вище обставин, суд колегія суддів дійшла висновку про безпідставність тверджень податкового органу про «безтоварність» операцій між ТОВ «Фабрика бакалейних продуктів» та ТОВ «Інформер Торг».

Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «Сквирська круп'яна компанія» судом встановлено наступне.

Як убачається з Акта перевірки, позивач орендував у ТОВ «Сквирська круп'яна компанія» ряд автомобілів.

Зокрема, між сторонами укладено договори оренди: від 01.01.2012 №01-21тр, від 03.01.2012 №01-15тр, від 03.01.2012 №01-20тр, від 03.01.2012 №01-12тр, від 03.01.2012 №01-16тр, від 03.01.2012 №01-19тр, від 03.01.2012 №01-13тр, від 03.01.2012 №01-18тр, від 03.01.2012 №01-14тр, від 03.01.2012 №01-17тр.

У подальшому також було укладено ряд додаткових угод, яким дія зазначених договорів подовжувалась.

Як вбачається з акта перевірки, податковий орган дійшов висновку, що надані позивачем бухгалтерські документи до вказаних договорів містять дефекти, а саме: відсутня інформація по яких саме автомобілях нарахована орендна плата, по яких договорах, за який місяць. Крім того, вартість оренди не відповідає умовам наявних договорів, що не дає змогу відслідкувати факт використання позивачем зазначених автомобілів у своїй господарській діяльності.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до зазначених тверджень відповідача, оскільки, як вже зазначено вище, сама собою наявність або відсутність окремих документів та помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

На переконання суду, наявні в матеріалах справи копії актів-здачі прийняття послуг, складені на виконання зазначених вище договорів оренди, в повній мірі дають можливість ідентифікувати до якого договору вони відносяться та за який період.

Таким чином, з урахування встановлених вище обставин, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень податкового органу про «безтоварність» операцій між ТОВ «Фабрика бакалейних продуктів» та ТОВ «Сквирська круп'яна компанія».

Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «Вейсес» судом встановлено наступне.

Між позивачем та ТОВ «Вейсес» укладено договір про надання послуг від 11.04.2015 №44, відповідно до умов якого виконавець ТОВ «Вейсес» взяв на себе зобов'язання щодо надання позивачу рекламно-консультаційних та інформаційних послуг.

На підтвердження реальності здійснення операцій по зазначеному договору позивачем надано податкову накладну від 30.04.2015 №254 та Акт здачі прийняття послуг.

Акт перевірки позивача в частині зауважень до господарських операцій між ТОВ «Фабрика бакалейних продуктів» та ТОВ «Вейсес» містяться висновки, що ТОВ «Вейсес» не знаходиться за місцезнаходженням. Також вказано на те, що бухгалтерські документи до вказаного договору містять ряд неточностей.

Суд критично ставиться до вказаних тверджень податкового органу, оскільки незнаходження контрагента за місцезнаходженням, порушення норм податкового законодавства не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит з податку на додану вартість та формування витрат з податку на прибуток підприємств у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження цьому, оскільки Податковий кодекс України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит та на формування витрат в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності їх за місцезнаходженням, так само відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.

Чинне законодавство не зобов'язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства та його безпосередню наявність за місцезнаходженням перед тим, як відносити відповідні суми витрат до валових витрат та суми податку на додану вартість до податкового кредиту.

Таким чином, з урахування встановлених вище обставин, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень податкового органу про «безтоварність» операцій між ТОВ «Фабрика бакалейних продуктів» та ТОВ «Вейсес».

Також, з матеріалів справи, зокрема, з банківських виписок, вбачається, що по всім зазначеним вище господарським операціям позивачем проведено оплату.

Всі отримані від контрагентів послуги були використані позивачем у власній господарській діяльності, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано податковим органом.

З огляду на зазначене, висновок податкового органу про відсутність реальності правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами постачальниками (робіт/послуг), суд апеляційної інстанції вважає безпідставним та таким, що ґрунтується виключно на припущеннях посадових осіб податкового органу.

На момент укладання правочинів та їх виконання позивачем та його контрагентами, було дотримано усіх вимог чинного законодавства. В матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії первинних бухгалтерських документів, які дають змогу дійти висновку про реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що податкове повідомлення-рішення від 19.12.2016 №, яким позивачу донараховано суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 699750,00 грн., є незаконним та підлягає скасуванню.

Щодо висновку податкового органу про порушення позивачем п. 2.8 глави 2 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.2004 №637, в результаті чого встановлено понадлімітні залишки готівки в касі в сумі 157079,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2.8 глави 2 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.2004 №637 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Положення) підприємства можуть тримати в позаробочий час у своїх касах готівкову виручку (готівку) у межах, що не перевищують установлений ліміт каси. Готівкова виручка (готівка), що перевищує встановлений ліміт каси, обов'язково здається до банків для її зарахування на банківські рахунки. Відокремлені підрозділи підприємств - юридичних осіб можуть здавати готівкову виручку (готівку) безпосередньо до кас таких юридичних осіб або до будь-якого банку для її переказу і зарахування на банківські рахунки зазначених юридичних осіб.

Відповідно до пункту 5.9 Положення не вважаються понадлімітними в день їх надходження і ті готівкові кошти, що видані для використання підприємством відповідно до законодавства (без попереднього здавання їх до банку і одночасного отримання з каси банку на зазначені потреби) наступного робочого дня на потреби, які пов'язані з діяльністю підприємства.

З Акта перевірки убачається, що під час проведення перевірки відповідачем виявлено наявність у позивача протягом періоду, який підлягав перевірці, випадків наявності понадлімітних залишків у касі.

Відповідно до наданої позивачем під час перевірки довідки у період з 01.01.2014 по 31.03.2016 ліміт залишку готівки в касі підприємства не встановлювався.

Поряд з цим, 29.01.2016, 01.02.2016, 02.02.2016, 05.02.2016, 08.02.2016 та 09.02.2016 на кінець дня в касі залишались готівкові кошти на загальну суму 157079,58 грн.

Враховуючи відсутність встановленого ліміту, податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог пункту 2.8 глави 2 Положення.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що підприємство не продає товар за готівку, а зазначені в акті перевірки суми - це кошти пов'язані з господарською діяльністю підприємства, в тому числі і кошти на заробітну плату пільговим категоріям працівників.

Так, факт видачі зазначених коштів працівникам ТОВ «Фабрика бакалейних продуктів» підтверджується наявними в матеріалах справи ордерами.

З огляду на викладене, на переконання суду твердження представника відповідача щодо невстановлення на підприємстві ліміту залишку готівки є безпідставним, оскільки в даному випадку кошти, які зберігались в касі підприємства, не вважаються понадлімітними (навіть попри відсутність ліміту залишку готівки).

Колегія суддів зазначає, що такі грошові кошти використані на потреби, які пов'язані з діяльністю підприємства, тому в діях позивача відсутні ознаки порушення норм п. 2.8 Положення № 637 а тому, відповідно, вістуні підстави для застосування фінансових санкцій.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 березня 2018 року у справі №820/737/16.

Таким чином, висновок податкового органу про порушення позивачем порядку ведення касових операцій є помилковим.

За таких обставин суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкове повідомлення-рішення від 19.12.2016 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 314159,16 грн., є незаконним та підлягає скасуванню.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні та не можуть бути підставою для його скасування.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який відповідачем в даному випадку виконаний.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 січня 2019 року.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О.М. Ганечко

Є.О. Сорочко