Справа № 0940/1256/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/4246/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А., Макарика В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Панікар І.В.), ухвалене в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м.Івано-Франківську 06 листопада 2018 року, повне судове рішення складено 06 листопада 2018 року, у справі №0940/1256/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення, -

В С Т А Н О В И В:

19.07.2018 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі Управління), просив визнати протиправними дії при проведенні перерахунку пенсії з 01.01.2018 на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільненні з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» щодо зменшення розміру пенсії за вислугу років з 90 відсотків на 70 відсотків грошового забезпечення, зобов`язати відповідача провести позивачу перерахунок пенсії з 01.01.2018 на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільненні з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» з урахуванням розміру пенсії за вислугу років 90 відсотків грошового забезпечення та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії, починаючи з 01.01.2018.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року позов задоволено частково: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо перерахунку з 01 січня 2018 року пенсії, призначеної ОСОБА_1 , в розмірі 70% суми грошового забезпечення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року за №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області перерахувати відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року за №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» ОСОБА_1 пенсію з 01 січня 2018 року у розмірі 90% суми грошового забезпечення із врахуванням раніше виплачених сум. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при перерахунку пенсії особам, які проходили службу в органах цивільного захисту має застосовуватись норма, що визначає розмір грошового забезпечення у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, тоді як внесені законами зміни до частини 2 статті 13 Закону №2262-ХІІ щодо встановлення граничного розміру пенсії за вислугу років у розмірі 80%, а потім 70% грошового забезпечення не стосуються перерахунку вже призначеної пенсії, процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення. Водночас, щодо позовної вимоги про виплату різниці між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії починаючи з 01.01.2018, то суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з огляду заявлення їх позивачем на майбутнє.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року та задовольнити позов повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що 20 відсотків недоплаченої відповідачем пенсії виражаються у конкретних щомісячних грошових сумах, які позивач недоотримав в результаті протиправних дій відповідача, що підтверджено рішенням суду першої інстанції. Скаржник вказує, що виплачуючи пенсію у заниженому розмірі за відсутності передбачених законом України підстав, відповідач порушив право на отримання позивачем пенсії у розмірі встановленому законодавством. Також зазначає, що оскільки втручання у право на мирне володіння майном у вигляді пенсії не ґрунтується на законі, є реальним і тривалим в часі, мало місце в минулому, настало з 01.01.2018, то у суду були всі підстави задовольнити позов повністю.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції з врахуванням статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вважає за можливим розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилається скаржник, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних силах України, 31.12.2010 звільнений в запас з посади командира військової частини.

З 01.01.2011 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінню Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка нарахована виходячи з вислуги 35 років, в розмірі 90 відсотків від грошового забезпечення.

20.03.2018 ОСОБА_1 проведено перерахунок пенсії з 01.01.2018, пенсію за вислугу років обчислено в розмірі 70 відсотків грошового забезпечення.

07.05.2018 ОСОБА_1 звернувся в Управління із заявою, просив, зокрема, провести перерахунок основного розміру пенсії та виплату пенсії з 01 січня 2018 року, виходячи з 90 відсотків від грошового забезпечення та з урахуванням проведених виплат (а.с.9).

Листом Управління від 21.05.2018 №888/К-15 ОСОБА_1 повідомлено, що Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI, який набрав чинності з 01.10.2011, внесено зміни до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», згідно з якою максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 70 відсотків відповідних сум грошового забезпечення. З врахуванням вказаної норми з 01.01.2018 проведено перерахунок пенсії, внаслідок чого основний розмір пенсії встановлено в розмірі 70 відсотків сум грошового забезпечення (а.с.10-11).

Вважаючи дії відповідача щодо перерахунку пенсії з 01.01.2018 в розмірі 70 відсотків суми грошового забезпечення протиправними, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб визначено Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII (далі Закон №2262-ХІІ).

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону №2262-ХІІ, в редакції чинній на час призначення пенсії позивачу, максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 90 процентів відповідних сум грошового забезпечення.

На час проведення перерахунку пенсії позивача з 01.01.2018 ч.2 ст.13 Закону №2262-ХІІ, в редакції Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII, який набирає чинності з 1 квітня 2014 року, встановлювала, що максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 70 процентів відповідних сум грошового забезпечення.

Таким чином, з 01.04.2014 змінився відсоток грошового забезпечення з якого розраховується розмір пенсії, яка обчислюється відповідно до ст.13 Закону №2262-XII.

Водночас, ні Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», ні положеннями Закону №2262-XII не передбачено проведення після 01.04.2014 перерахунку раніше призначених пенсій, виходячи з нового (зменшеного) відсотку відповідних сум грошового забезпечення.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом та механізмом їх проведення. Норми, які визначають механізм проведення перерахунку раніше призначених пенсій військовослужбовцям, встановлені ст.63 Закону №2262-XII.

При перерахунку пенсії відсотковий розмір грошового забезпечення, з якої призначається пенсія, визначається з урахуванням вислуги років. При цьому застосуванню підлягає норма закону у редакції, яка була чинною на час призначення пенсії, в даному випадку ч.2 ст.13 Закону №2262-ХІІ в редакції, що діяла станом на 2011 рік, коли позивачу було призначено пенсію максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен був перевищувати 90 процентів відповідних сум грошового забезпечення. Внесені Законом №1166-VII зміни до ч.2 ст.13 Закону №2262-ХІІ щодо встановлення граничного розміру пенсії за вислугу років у розмірі 70% грошового забезпечення стосуються порядку призначення пенсії у разі реалізації права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії. Процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо протиправності дій відповідача при перерахунку пенсії позивача в частині зміни відсоткової складової грошового забезпечення, що враховується при перерахунку, з 90% на 70%.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленій у постановах від 03 квітня 2018 року (справа №175/1665/17) та від 27 лютого 2018 року (справа №642/3284/17), від 24 квітня 2018 року (справа №686/12623/17).

При цьому підстави перерахунку пенсії позивача та складові грошового забезпечення, з яких здійснено такий перерахунок, учасниками справи не оспорюються.

Щодо позовної вимоги виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії, починаючи з 01.01.2018, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні такої з огляду на наступне.

Згідно з положеннями КАС України, у разі задоволення адміністративного позову обраний судом спосіб захисту повинен не суперечити закону і забезпечувати ефективний захист прав, свобод, інтересів особи, яка звернулась до адміністративного суду, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі.

За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

Оскільки перерахунок основного розміру пенсії позивача, виходячи із 70 відсотків відповідних сум грошового забезпечення, мав наслідком виплату пенсії у меншому розмірі, ніж належить позивачу відповідно до законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що за умови визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо перерахунку з 01 січня 2018 року пенсії, призначеної ОСОБА_1 , в розмірі 70% суми грошового забезпечення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року за №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» та зобов`язання перерахувати відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року за №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» ОСОБА_1 пенсію з 01 січня 2018 року у розмірі 90% суми грошового забезпечення із врахуванням раніше виплачених сум, належним способом захисту порушених прав позивача та відновлення таких є зобов`язання відповідача виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії, починаючи з 01.01.2018.

При цьому, відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності». Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) аnd оthers v. the Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Окрім того, вимога виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії, починаючи з 01.01.2018, є похідною вимогою, задоволення якої залежить від задоволення позовних вимог про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо перерахунку пенсії позивача у меншому відсотковому співвідношенні до грошового забезпечення та зобов`язання перерахувати пенсію позивачу.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Оскільки позивач не оскаржує постанову суду в частині задоволення позову, а тому в силу приписів ст.308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.317 КАС України та прецендентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позову не відповідають обставинам справи, такі зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Щодо судових витрат, то у відповідності до положень статті 139 КАС України та задоволення судом апеляційної інстанції адміністративного позову в частині відмови судом першої інстанції, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 1057,21грн. (тисячу п`ятдесят сім гривень двадцять одну копійку) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги згідно з квитанцією №248 від 14.11.2018.

Керуючись статтями 241, 243, 250, 308, 311, 317, 321, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року у справі №0940/1256/18 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та в цій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії, починаючи з 01.01.2018.

В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року у справі №0940/1256/18 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 1057,21грн (тисячу п`ятдесят сім гривень двадцять одну копійку) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги згідно з квитанцією №248 від 14.11.2018.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
В. Я. Макарик