Справа № 803/392/17
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 січня 2019 року

Київ

справа №803/392/17

адміністративне провадження №К/9901/22488/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Бевзенка В.М.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2017 року (суддя Андрусенко О.О.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2017 року (колегія суддів у складі: головуючого судді Яворського І.О., суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.) у справі № 803/392/17 за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Волинської області, Державної судової адміністрації України про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії,

установив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Апеляційного суду Волинської області, Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України), в якому просив: зобов'язати ДСА України виділити кошти Апеляційному суду Волинської області на виплату позивачу вихідної допомоги; визнати протиправною бездіяльність Апеляційного суду Волинської області щодо ненарахування та невиплати судді при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою протиправною; зобов'язати Апеляційний суд Волинської області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити. Скаргу мотивує тим, що позбавлення його права на отримання вихідної допомоги суперечить статті 22 Конституції України, яка не допускає звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод у зв'язку з прийняттям нових законів чи внесення змін до чинних. Зазначає, що він набув право на відставку до набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, з огляду на стаж його роботи, а тому він має право на отримання вихідної допомоги за останньою посадою у зв'язку з відставкою відповідно статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI.

У запереченнях на касаційну скаргу Апеляційний суд Волинської області просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки вважає доводи позивача безпідставними, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 28 грудня 1992 року по 19 серпня 2008 року працював суддею в системі військових судів Західного регіону України, з 20 серпня 2008 року по 15 вересня 2016 року - на посаді судді Апеляційного суду Волинської області.

Постановою Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року № 1515-VIII «Про звільнення суддів» позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Волинської області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до наказу Апеляційного суду Волинської області від 15 вересня 2016 року позивача відраховано зі штату цього суду.

При звільненні з посади судді позивачу не було нараховано та виплачено вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді, у зв'язку з чим він звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходили з відсутності правових підстав для виплати позивачу вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, оскільки на час його звільнення така допомога чинним законодавством не передбачалась.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI (у редакції від 14 березня 2014 року; далі - Закон України № 2453-VI) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Аналогічні положення містилися й у Законі №2453-VI у редакції, яка діяла станом на час розгляду Вищою радою юстиції заяви позивача про відставку.

Статтею 136 Закону №2453-VI (у редакції від 14 березня 2014 року) передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Тобто, виплата судді вихідної допомоги законом пов'язувалася із певною подією - виходом у відставку.

Водночас, Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, який набрав чинності 1 квітня 2014 року, було внесено зміни до Закону України № 2453-VI та виключено статтю 136 даного Закону.

Отже, починаючи з 1 квітня 2014 року судді, які вийшли у відставку, не мали права на отримання вихідної допомоги відповідно до Закону № 2453-VI.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.

Згідно з фактичними обставинами справи, ОСОБА_1 було звільнено у відставку на підставі постанови Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року, тобто, у той час, коли положення про виплату вихідної допомоги, передбачену статтею 136 Закону № 2453-VI, втратили чинність.

Так, 30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», положеннями частини першої статті 143 якого відновлено право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги (в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою). Однак, положення вказаної статті набрали чинності після виходу позивача у відставку.

Зважаючи на те, що право на отримання відповідної вихідної допомоги нерозривно пов'язане саме з датою виходу судді у відставку, а не з датою набуття суддею права на відставку чи подання заяви про відставку до Вищої ради юстиції, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому, колегія суддів Верховного Суду зауважує, що відмова відповідача у виплаті такої допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав позивача, на чому він акцентує увагу, оскільки законодавство, чинне на момент виходу позивача у відставку, виплату такої допомоги не передбачало.

Крім того, у рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру.

Рішення щодо неконституційності Закону України № 1166-VII в частині виключення статті 136 із Закону України №2453-VI, Конституційним Судом України не приймалося.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та виплати позивачу вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що висновки судів попередніх інстанцій є обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

постановив :

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2017 року залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя І.Л. Желтобрюх

Судді О.В. Білоус

В.М. Бевзенко