Справа № 826/12294/18
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 січня 2019 року

Київ

справа № 826/12294/18

провадження № К/9901/1413/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Смоковича М. І.,

суддів: Бевзенка В. М., Данилевич Н. А.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 серпня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Касаційного адміністративного суду про визнання незаконними ухвал та відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 (надалі також ОСОБА_2, позивач) звернувся до суду з позовом до Касаційного адміністративного суду, в якому просив визнати незаконними ухвали Касаційного адміністративного суду №№К/9901/55207/18 та К/9901/55989/18 від 13 та 19 липня 2018 року відповідно та стягнути з відповідача на відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди 20000,00 гривень і матеріальної шкоди у вигляді витрат, які позивач вимушений був понести для поновлення порушеного права.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що ухвалою від 13 липня 2018 року Касаційний адміністративний суд повернув позивачу касаційну скаргу від 28 червня 2018 року на ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2018 року, стверджуючи, що наявні підстави для визнання касаційної скарги необґрунтованою, оскільки суть оскаржуваного судового рішення свідчить про правильне застосування норм процесуального права та не викликає сумніву у їх застосуванні та тлумаченні. Ухвалою від 19 липня 2018 року з вказівкою на те, що оскарженню вона не підлягає, Касаційний адміністративний суд повернув позивачу касаційну скаргу від 9 липня 2018 року на ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 2 липня 2018 року з тих же підстав. На думку позивача, оскаржувані ним ухвали Касаційного адміністративного суду є незаконними та такими, що порушують право останнього на судовий захист інших його конституційних прав.

Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 17 серпня 2018 року, яку залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року, відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі.

Вважаючи такі судові рішення постановленими з порушенням вимог процесуального закону, позивач подав касаційну скаргу.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, уточнення до неї, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Суди встановили та зазначено вище, що ОСОБА_2 у своєму позові просить визнати незаконними ухвали Касаційного адміністративного суду від 13 липня 2018 року та від 19 липня 2018 року, які, як вбачається з їх змісту, не підлягають оскарженню та з чим не погоджується позивач, вважаючи неможливість оскарження цих ухвал порушенням його права на судовий захист, у зв'язку з чим ОСОБА_2 звернувся до суду.

Отже, предметом оскарження позивачем є не акти, дії або бездіяльність посадових чи службових осіб Верховного Суду, Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду, що належать до сфери управлінської діяльності, а дії суддів, допущені ними, на думку позивача, під час вирішення питання щодо відкриття касаційного провадження в адміністративній справі.

Ухвалюючи оскаржувані в цій справі рішення, суди виходили з того, що вирішення питання про наявність чи відсутність ознак протиправності в діях та рішеннях судді при здійсненні ним правосуддя у справі має вирішуватись шляхом оскарження такого рішення в порядку, визначеному процесуальним законодавством. Позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки не пов'язані зі здійсненням владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, а тому даний спір не є публічно-правовим.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з пунктом 2 цієї ж частини публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Пункт 7 вказаного пункту визначає, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Верховний Суд зазначає, що у порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності.

Водночас дії суду (судді), вчинені при виконанні ним своїх обов'язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду і вирішення у судових засіданнях в особливій, встановленій законом, процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є не управлінськими, а процесуальними, і оскаржуються виключно в порядку, визначеному процесуальними законами.

Слід звернути увагу на те, що відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів», у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 КАС України (у відповідній редакції - прим.) суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

До того ж за висновком Конституційного Суду України, наведеним у рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001, відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (частина перша статті 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Крім того, виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади»).

Оскарження судових рішень допускається у випадках, порядку та з підстав, визначених законом. Оскарження ухвал або інших процесуальних актів суду, якими не завершується провадження у справі (про прийняття заяв і скарг до розгляду, про призначення судових засідань, про виклик осіб, про витребування документів та інших доказів тощо), крім випадків, прямо передбачених процесуальним законом, не допускається. Прийняття до розгляду будь-якими особами чи органами, крім відповідного апеляційного або касаційного суду, заяв, у яких оскаржуються судові рішення, їх розгляд, витребування від судів інформації про судові справи у зв'язку з такими заявами, направлення заяв судам, вимоги до суддів про встановлення контролю за розглядом справи судом чи суддею є порушенням незалежності та самостійності суду (пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади»).

Відтак, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду не може бути відповідачем у суді у справі щодо оскарження процесуального рішення судді (суддів) цього суду, а заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги є оскарженням судового рішення в позапроцесуальний спосіб. Отже, такі позовні вимоги не можуть бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Щодо вимог про стягнення моральної та матеріальної шкоди, то частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Проте застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов'язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Такий висновок відповідає положенням статей 56, 126, 129 Конституції України, а також роз'ясненням, викладеним у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» та у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів». Зазначене також відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до частини другої статті 171 КАС України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Отже, Верховний Суд констатує, що суд першої інстанції, позицію якого підтримав апеляційний суд, дійшовши висновку про необхідність відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі, вірно застосував положення пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, правильне їх застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначеної норми процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини другої статті 333 КАС України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та необхідність відмовити у відкритті касаційного провадження.

При цьому суд ураховує, що відповідно до частини другої статті 28 КАС України підсудність справ, у яких однією із сторін є Верховний Суд або суддя цього суду, визначається за загальними правилами підсудності.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 333 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 серпня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року у справі № 826/12294/18 за позовом ОСОБА_2 до Касаційного адміністративного суду про визнання незаконними ухвал та відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач М. І. Смокович

Судді В. М. Бевзенко

Н. А. Данилевич