Справа № 802/102/13-а
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 січня 2019 року

Київ

справа №802/102/13-а

адміністративне провадження №К/9901/7413/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Смоковича М.І., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 8 грудня 2015 року (головуючий суддя Дончик В.В.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року (колегія суддів у складі: головуючого судді Совриги Д.І., суддів Білоуса О.В., Курка О.П.) у справі №802/102/13-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Вінницького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання протиправними і скасування наказів, зобов'язання вчинити певні дії,

установив:

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (далі - УМВС України у Вінницькій області), Вінницького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (далі - Вінницький МВ УМВС України у Вінницькій області), в якому просив: визнати протиправними та скасувати накази УМВС України у Вінницькій області від 5 грудня 2012 року № 924 та від 11 грудня 2012 року №258 о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ за проступок, який дискредитує звання працівника органів внутрішніх справ; поновити його на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції 1-ого відділу міліції Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області; визнати період з дня звільнення по день поновлення на службі вимушеним прогулом і зарахувати вказаний період до стажу служби позивача в органах внутрішніх справ; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову вказував, що відкриття слідчим відділом прокуратури кримінального провадження за фактом вимагання та отримання ним незаконної грошової винагороди за непритягнення громадянина ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності не може бути підставою для звільнення з органів внутрішніх справ за скоєння вчинку, який дискредитує звання працівника органів внутрішніх справ.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 4 березня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2013 року, у задоволенні позову було відмовлено. Суди дійшли висновку про правомірність звільнення позивача з органів внутрішніх справ, враховуючи встановлений службовим розслідуванням факт вимагання та отримання ним незаконної грошової винагороди.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2015 року зазначені судові рішення скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому суд касаційної інстанції зауважив, що факт вимагання і отримання незаконної грошової винагороди вважається доведеним (а саме чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою), якщо він встановлений обвинувальним вироком суду в кримінальній справі, постановою про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, або постановою суду в адміністративній справі, якщо вони набрали законної сили.

За результатами нового розгляду справи, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 8 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано накази УМВС України у Вінницькій області від 5 грудня 2012 року № 924 та від 11 грудня 2012 року № 258 о/с в частині його звільнення з органів внутрішніх справ за пунктом 66 Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ; поновлено його на посаді дільничного інспектора міліції СДІМ 1-го відділу міліції Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області та стягнуто з Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 94328,63 грн; у задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій УМВС України у Вінницькій області звернулося із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати такі рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог касаційної скарги її заявник посилається на те, що позивача було звільнено за дискредитацію органів внутрішніх справ, а не у зв'язку із наявністю у його діяннях ознак складу злочину, як помилково вважали суди. Вважає безпідставним врахування судами попередніх інстанцій тієї обставини, що стосовно позивача винесено виправдувальний вирок суду, оскільки відсутність підстав для притягнення до кримінальної відповідальності не може ототожнюватися з відсутністю фактів порушення службової дисципліни. Заявник касаційної скарги також зауважує, що поновлюючи позивача на службі, суди не взяли до уваги ту обставину, що Вінницький МВ УМВС України у Вінницькій області, де позивач проходив службу, ліквідовано як юридичну особу. Крім того, вважає, що суди помилково стягнули на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки особи рядового і начальницького складу ОВС отримують грошове забезпечення, порядок виплати якого регулюється спеціальним, а не трудовим законодавством.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення суду першої та апеляційної інстанції - без змін як законні й обґрунтовані. Зазначає, що перелік кримінально карних дій, що інкримінуються особі, не може бути підставою для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Суди встановили, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з серпня 2003 року, перебував у званні капітана міліції. Остання займана посада - дільничний інспектор міліції СДІМ 1-ого відділу міліції Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області.

14 листопада 2012 року до відділу внутрішньої безпеки у Вінницькій області ДВБ МВС України надійшла заява громадянина ОСОБА_3 про вжиття заходів стосовно працівника СДІМ 1-ого відділу міліції Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_4, оскільки останній вимагав у нього грошову винагороду за непритягнення до кримінальної відповідальності. За наслідками перевірки вказаної інформації працівниками відділу внутрішньої безпеки проведені оперативно-профілактичні заходи, під час яких було затримано дільничного інспектора міліції ОСОБА_1

Оскільки у діях працівників СДІМ 1-ого відділу міліції Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ВВБ вбачало ознаки злочину, передбаченого статтею 368 Кримінального кодексу України, матеріали перевірки по заяві ОСОБА_3 були передані до прокуратури м.Вінниці.

27 листопада 2012 року слідчим відділом прокуратури м.Вінниці розпочато кримінальне провадження стосовно працівників СДІМ 1-го відділу Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України (заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство)), відомості про що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000056.

Крім того, за фактом відкриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України, УМВС України у Вінницькій області призначило службове розслідування.

Згідно з висновком службового розслідування, затвердженого 5 грудня 2012 року, комісією встановлено, що ОСОБА_1 спільно зі старшим дільничним інспектором міліції ОСОБА_4 вимагав у громадянина ОСОБА_6, раніше судимого, 3000 грн та отримав 2000 грн за непритягнення останнього до кримінальної відповідальності. Такі дії позивача кваліфіковані комісією як вчинення проступку, який дискредитує звання працівника органів внутрішніх справ.

Наказом УМВС України у Вінницькій області від 5 грудня 2012 року № 924 позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з органів внутрішніх справ за вчинення проступку, що дискредитує звання працівника ОВС, що виразилось у вимаганні та отриманні незаконної грошової винагороди за непритягнення громадянина ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності.

Наказом УМВС України у Вінницькій області від 11 грудня 2012 року № 258 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ на підставі пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за дискредитацію).

Поряд з цим, судами встановлено, що вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 3 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 5 грудня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 11 червня 2015 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні інкримінованих йому правопорушень та виправдано його за частиною третьою статті 364, частиною першою статті 190 КК України.

Задовольняючи позов частково суди виходили з того, що звільнення особи рядового і начальницького складу зі служби за дискредитацію звання рядового і начальницького складу може мати місце лише при доведеності факту скоєння такого вчинку. Натомість, факт вимагання і отримання позивачем незаконної грошової винагороди, що був встановлений у ході службового розслідування, по суті є обвинуваченням у злочині, та спростований виправдувальним вироком, який набрав законної сили.

Аналізуючи такі висновки судів попередніх інстанцій, колегія суддів Верховного Суду виходить з такого.

Підстави звільнення зі служби осіб рядового і начальницького складу встановлені пунктами 63- 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

Пунктами 66 і 67 Положення виокремлено підстави звільнення зі служби за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, та за вчинення злочину або адміністративного корупційного правопорушення.

Відповідно до пункту 66 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Чинне законодавством не містить визначення поняття дискредитації, у науці цей термін означає підрив довіри до когось, приниження чиєїсь гідності, авторитету, що тісно пов'язується з морально-етичними нормами.

Наведене дає підстави для висновку про те, що дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за своєю суттю полягає у вчиненні такого винного діяння, проступку, що підриває довіру та авторитет працівника ОВС та, власне, органи внутрішніх справ в очах громадськості, є несумісним із подальшим проходженням служби.

При цьому, звільнення за пунктом 66 Положення №114 може мати місце лише тоді, коли достеменно доведено, що особа скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, дискредитує органи внутрішніх справ та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Судами встановлено з матеріалів службового розслідування та наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, що підставою до його звільнення зі служби був висновок відповідача про вимагання та отримання позивачем незаконної грошової винагороди за непритягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності. Саме такі дії відповідач кваліфікував як проступок, що дискредитує звання працівника органів внутрішніх справ.

Водночас, вимагання та отримання незаконної грошової винагороди є кримінально караним правопорушенням. Такий факт підлягає встановленню у порядку, визначеному кримінальним законом, і вважається доведеним у тому разі, якщо він встановлений вироком суду.

Натомість, окрім підозри у вимаганні та отриманні позивачем незаконної грошової винагороди, не підтвердженої у встановленому законом порядку, ознак будь-якого іншого діяння, яке б підпадало під ознаки проступку, що дискредитує звання органів внутрішніх справ, та могло б бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності, висновок службового розслідування не містить. Суди під час розгляду справи такого діяння також не встановили.

Задовольняючи позов судами також було враховано, що вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 3 вересня 2013 року, який набрав законної сили, ОСОБА_7 виправдано за пред'явленим йому обвинуваченням у кримінальному провадженні, яке було підставою для призначення щодо позивача службового розслідування та, відповідно, його звільнення.

З таким твердженням касаційний суд погодитись не може, оскільки що адміністративний суд повинен надавати правову оцінку рішенням, діям чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень станом на час їх прийняття / вчинення. В контексті наведеного, наявність виправдувального вироку суду стосовно позивача не може мати визначального значення для вирішення цієї справи, оскільки такий винесений після прийняття відповідачем спірних наказів.

Однак, помилковість такого твердження судів попередніх інстанції в цілому не вплинуло на правильність їх висновків щодо незаконності звільнення позивача зі служби з указаних у спірних наказах підстав та необхідність його поновлення на раніше займаній посаді із виплатою середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу.

Доводам відповідача про неможливість поновлення ОСОБА_1 на раніше займаній посаді, з огляду на ліквідацію територіальних управлінь МВС України, суди надали належну правову оцінку та обґрунтовано їх відхилили у зв'язку з безпідставністю.

Також, суди правильно стягнули на користь позивача середній заробіток (грошове забезпечення) за період вимушеного прогулу, оскільки за змістом пункту 24 Положення №114 у разі незаконного звільнення особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. Спеціальне для осіб рядового і начальницького складу законодавство, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, не містило порядку обрахунку середнього грошового забезпечення, яке підлягає стягненню на користь незаконного звільненого і поновленого у судовому порядку працівника ОВС, тому суди обґрунтовано керувалися положеннями Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Отже, судами не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б привести до ухвалення незаконних рішень, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалені у цій справі судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

постановив :

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 8 грудня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року залишити без змін, а касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя І.Л. Желтобрюх

Судді М.І. Смокович

Т.Г. Стрелець