Справа № 826/17881/17
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Мельничука В.П.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2018 року, суддя Шейко Т.І., по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просив:

- визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо невиплати пенсії ОСОБА_2 у повному розмірі, у якому вона була раніше призначена та зобов'язати, починаючи з 17.08.2015 року здійснити дії щодо виплати невиплаченої різниці між розміром призначеної та фактично виплаченої пенсії;

- встановити обов'язок Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві утриматись від дій або бездіяльності, які порушують право ОСОБА_2 на отримання пенсії у повному розмірі нарахованих виплат.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, IПН НОМЕР_1, є інвалідом 2 групи (посвідчення серії НОМЕР_2 від 21.07.2014 року) та перебуває на обліку Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві. Первинна пенсія позивачу була призначена з 28.10.1996 року відповідно до Закону України «Про війське забезпечення військовослужбовців, та деякиїх інгших осіб» як інваліду війни.

15.04.2009 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі міста Києва з відповідною заявою про призначення пенсії за віком.

Як зазначає відповідач у відзиві на адміністративний позов, управлінням було здійснено призначення позивачу пенсії по інвалідності та обраховано її розмір згідно із вимогами статей 25, 27, 30, 40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

17.08.2015 року позивач звернувся до управління з заявою про перерахунок пенсії по інвалідності відповідно до військового закону.

Перерахунок пенсії відповідача згідно вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" підтверджується розпорядженням №71330 від 19.08.2015 року, проте за твердженням відповідача її перерахунок було здійснено управлінням відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а у вказаному розпорядженні допущено помилку, а саме, що ОСОБА_2 отримує пенсію за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", яка була виявлена під час опрацювання заяви позивача від 14.11.2017 року, та яка також мала місце у відповіді №13511/14 від 06.09.2017 року на заяву позивача від 29.08.2017 року.

Відповідач зазначив, що оскільки призначення та перерахунок пенсії позивачу здійснювались згідно Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" то відповідно до частини третьої статті 27 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" (в редакції Закону №3668-VI від 08.07.2011 року; із змінами, внесеними згідно із Законами №911-VIII від 24.12.2015 року, №1774-VIII від 06.12.2016 року) правомірно застосовано обмеження, встановлені частиною першою статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи".

Водночас відповідач, з посиланням на статтю 48 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а також пункт 1 "Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженим постановою Пенсійного фонду України №3-1 віл 30.01.20017 року, зареєстрованого Міністерством юстиції України 15.02.2007 року за №135/13402, наголосив на тому, що призначення пенсії особам, які мають право на її отримання згідно закону "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", передує подання заяви до відповідних головних управлінь Пенсійного фонду України.

Позивач, вважаючи дії відповідача щодо обмеження (зменшення) розміру призначеної пенсії протиправними, а свої законні права порушеними звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв'язку із виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 року № 2232-ХІІІ "Про військовий обов'язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-ХІІІ). Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" визначено, що цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом. Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв'язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Згідно положень статті 10 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету.

За приписами статті 49 Закону "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсію згідно з цим Законом призначають органи Пенсійного фонду України.

Документи про призначення пенсії розглядає орган Пенсійного фонду України і не пізніше ніж у 10-денний строк з дня їх надходження приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні пенсії.

Документом, який підтверджує призначення пенсії, є пенсійне посвідчення, що видається органом Пенсійного фонду України.

Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причини орган Пенсійного фонду України видає (надсилає) заявникові не пізніше ніж протягом 5 днів після прийняття відповідного рішення.

Як убачається з матеріалів справи та дану обставину сторони не оспорювали, первинна пенсія позивачу була призначена у 1996 році по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

15.04.2009 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком без зазначення Закону, на підтсаві якого необхідно призначити таку пенсію.(а.с.80).

Відповідно до протоколу 98379 від 27.04.2009 року пенсія позивачу була призначена відповідно до військового Закону, інвалід армії 2 групи прирівнений до інваліда війни (а.с.72).

04.07.2011 року позивач звернувся до УПФ України Дарницького району із заявою про переведення з одного на інший вид пенсії, а саме на пенсію по інвалідності (а.с.112).

Згідно з розпорядженням 51852 від 02.08.2011 року позивачу проведено перерахунок пенсії через перехід на інший вид пенсії відповідно до нового Закону (без зазначення номеру Закону або його найменування), причина захворювання загальне, прирівнений до інвалідів війни (а.с.29).

17 серпня 2015 року позивач подав до УПФ України Дарницьткого району заяву про перерахування пенсії по інвалідності по військовому закону (а.с.140)

Розпорядженням від 03.11.2015 року пенсія позивачу знову була перерахована відповідно до військового закону (а.с.149).

Як пояснив позивач у 2011 року за його заявою його перевели на пенсію за загальним Законом «Про пенсійне забезпечення», згідно Перехідних Положень до Закону, а у 2015 році за його заявою знову перевели на військову пенсію.

Розпорядженням 71330 від 19.08.2015 року позивачу як військовому інваліду проведено перерахунок пенсії через перехід з одного виду пенсії на інший, інвалід армії прирівнений до інвалідів війни (а.с.30). Пенсія згідно з Законом про військовослужбовців (а.с.132).

14 листопада 2017 року позивач звернувся до пенсійного органу з заявою про проведення нарахування пенсії по інвалідності як інваліду війни згідно Закону України «Про пенсійне забепечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» за новим розміром заробітку (а.с.159).

Із пояснень представника пенсійного органу слідує, що у зв'язку з виявленням помилки під час призначенян пенсії позивачу, розпорядженням від 18.01.2018 року (а.с.165) пенсія позивачу була перерахована у зв'язку зі зміною надбавки як інваліду загального захворювання прирівненого до інвалідів війни.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи представника пенсійного органу про те, що пенсію у 2011 році було призначено позиваву відповідно до загального закону, а тому у подальшому перерахунок пенсії проводився на підставі загального закону, проте помилково зазначено у розпорядженнях, що за військовим законом.

Будь-якого рішення стосовно виправлення помилки у розпорядженнях про перарахунок чи про призначення пенсії по військовому закону пенсійний орган не приймав, а доводи апелянта не підтверджуються доказами, які знаходяться у справі.

Судова колегія звертає увагу, що на час переводу позивача з пенсії з Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на пенсію за Законмо України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не існувало, тоді як існував Закон України «Про пенсійне забезпечення», а також існував спеціальний Порядок призначення спеціальних пенсій за цим Законом.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про пренсійне забезпечення» умови, норми та порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, а також осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членів їх сімей встановлюються Законом України про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Їм надається також право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом, незалежно від місця проходження військової служби. При цьому всі види грошового забезпечення органів внутрішніх справ враховуються нарівні із заробітною платою робітників і службовців.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у листі від 06.09.2017 року №13511/14 пенсійним органом було надано повну інформацію державному виконавцю про розрахунок пенсії позивачу за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких іншиїх осіб».

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що пенсійним органом пенсія позивачу з 17.08.2015 року виплачувалась відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а не відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне сторахування».

Доводи пенсійного органу в цій частині не заслуговують уваги, оскільки спростовуються матеріалами пенсійної справи, зокрема вищезазначеними розпорядженнями та іншими документами.

Посилання апелянта на помилковість посилання на військовий Закон є безпідставним, так як у всіх розпорядженнях мова йшла про перерахунок і призначення пенсії саме за військовим Законом, а не за загальним Законом як те вказав представник відповідача.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що у 2017-2018 роках позивач із заявою до пенсійного органу про переведення його з одного виду пенсії на інший не звертався, а отже відповідач не мав правових підстав для переводу останнього з власної ініціативи з військової пенсії на пенсію за загальним законом.

Як вірно зазначив суд першої інстанції в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина друга статті 19 Конституції України).

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави (рішення №5-рп/2002 від 20.03.2002 року, №7-рп/2004 від 17.03.2004 року).

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано право, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: №5-рп/2005 від 22.09.2005 року, №17-рп/2010 від 29.06.2010 року, №23-рп/2010 від 22.12.2010 року, №10-рп/2011 від 11.10.2011 року, №7-рп/2016 від 20.12.2016 року).

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24.12.2015 року (набув чинності 01.01.2016 року), частина п'ята статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.04.1992 року доповнена реченням: "Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень".

Згідно з пунктом 2 розділу 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24.12.2015 року, дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року Відповідно до матеріалів справи, пенсію позивачу було призначено в листопаді 1996 року (посвідчення серії НОМЕР_3 від 19.11.1996 року).

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII від 06.12.2016 року (набув чинності 01.01.2017 року) у частині сьомій статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.04.1992 року слова і цифри "у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року" замінено словами і цифрами "по 31 грудня 2017 року".

Рішенням Конституційного суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.04.1992 року зі змінами, а саме:

- частина сьома статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень;

- першого речення частини першої статті 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", ";Про прокуратуру", ";Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються;

- положення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-XII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, положення частини сьомої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.04.1992 року зі змінами, щодо встановлення максимального розміру пенсії не більше десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, та щодо встановлення максимального розміру пенсії тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, не більше 10740 гривень, - втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 20.12.2016 року.

Крім того, Законом України №911-VIII від 24.12.2015 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України"(набув чинності 01.01.2016 року), частину п'яту статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.04.1992 року доповнено реченням такого змісту: "Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень".

Законом України №1774-VIII від 06.12.2016 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (набув чинності 01.01.2017 року), у частині сьомій статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.041992 року слова і цифри "у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року" замінено словами і цифрами "по 31 грудня 2017 року".

Разом з тим, пунктом 2 розділу 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24.12.2015 року передбачено, що дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.

Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, вищевказані положення Закону щодо обмеження максимальним розміром пенсії не може застосовуватися у відношенні до позивача.

Крім того, Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення законодавства, якими був обмежений максимальний розмір пенсії. Внесення в подальшому змін до Закону шляхом зазначення іншого часового періоду, протягом якого діють обмеження максимального розміру пенсії, за аналогією є неконституційними, оскільки вирішальне значення має не період дії обмеження, а сам факт обмеження прав особи на отримання пенсії у відповідному розмір.

Відповідно до правової позиції Європейського суду у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005 року), в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року (справа №21-1465а15), згідно якої спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням вище зазначеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо невиплати пенсії позивачув повному розмірі, у якому вона була раніше призначена та зобов'язати починаючи з 17.08.2015 року здійснити дії щодо виплати невиплаченої різниці між розміром призначеної та фактично виплаченої пенсії є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Що стосується посилань відповідача про порушення позивачем строків, встановлених статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, то судова колегія вважає вірними доводи суду першої інстанції з цього приводу.

Відповідно, частина друга статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" містить положення про те, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно частини другої статті 87 Закону України "Про пенсійне забезпечення" суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Буквальне тлумачення наведеної норми права дає підстави вважати, що ця норма закону стосується вже нарахованих сум пенсій за минулий час, однак не виплачених з вини ПФУ.

Таке ж правило закріплене частиною другою статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у якій йдеться про те, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Таким чином, положення наведених норм права регулюють виплату за минулий час уже нарахованих пенсій, однак не виплачених з вини ПФУ або своєчасно не отриманих пенсіонером, на виплату яких він мав право, з власної вини.

Також, позивач у відповіді на відзив вказує на те, що про порушення свого права на пенсійні виплати він дізнався з листа відповідача від 06.09.2017 року, а тому визначений строк звернення до суду на момент подачі позову порушено не було.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог про обов'язок Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві утриматись від дій або бездіяльності, які порушують право позивачу на отримання пенсії у повному розмірі нарахованих виплат не може бути задоволеною, оскільки таке рішення суд вважає передчасним та втручанням в дискреційні повноваження відповідача на майбутнє.

Відповідно до частини першої ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивач рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржив, тим самим погодившись з його законністю, а тому судова колегія перевіряє лише законність і обгрунтованість судового рішення відповідно до доводів апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2018 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Мельничук В.П.

Повний текст виготовлено: 16 січня 2019 року.