Справа № 2140/1872/18
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 р.м.ОдесаСправа № 2140/1872/18

Категорія: 6.1 Головуючий в 1 інстанції: Бездрабко О.І. Дата і місце ухвалення: 12.10.2018р., м. Херсон
Колегія суддів П'ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук'янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Херсонської міської ради на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2018 року по справі за адміністративним позовом прокурора-керівника Херсонської місцевої прокуратури до Херсонської міської ради про визнання протиправними та нечинними пунктів 8, 12, 13, 14 рішення №1371 від 05.06.2018р., -

В С Т А Н О В И Л А :

Прокурор-керівник Херсонської місцевої прокуратури звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Херсонської міської ради про визнання протиправними та нечинними пунктів 8, 12, 13, 14 рішення №1371 від 05.06.2018р. «Про особливості застосування Порядку розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності в м.Херсоні».

Позов обґрунтовував тим, що оскаржувані пункти рішення прийнято з порушенням вимог земельного і містобудівного законодавства та надають незаконні переваги власникам існуючих тимчасових споруд на їх розміщення на новому місці. Зокрема, згідно положень ст.ст.12, 116, 122, 123 Земельного кодексу України, п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування» земельні ділянки надаються у користування за рішеннями органів місцевого самоврядування на підставі затвердженої документації із землеустрою, а не на підставі укладених платних договорів або строкових сервітутів, на право розміщення тимчасових споруд як це визначено пунктом 8 рішення Херсонської міської ради №1371 від 05.06.2018р. Пункти 12, 13, 14 рішення міської ради не відповідають вимогам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011р. №244, якими не передбачено наявність попередньо укладеного із замовником будь-якого договору про пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою для розміщення тимчасової споруди, наявність правовстановлюючих документів на користування відповідною територією для розміщення тимчасової споруди, наявність погодження з балансоутримувачем об'єкта благоустрою (території), на якому розміщується тимчасова споруда як передумов оформлення паспорту прив'язки тимчасової споруди. Повноваження щодо визначення строку дії паспорта прив'язки належить органу з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2018 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано п.п.8, 12, 13, 14 рішення Херсонської міської ради №1371 від 05.06.2018р. «Про особливості застосування Порядку розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності в м.Херсоні».

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Херсонська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 12.10.2018р. з прийняттям нового судового рішення - про відмову в задоволенні позову прокурора-керівника Херсонської місцевої прокуратури.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом не враховано, що спірними пунктами рішення міської ради встановлено права та обов'язки (повноваження) комунального підприємства «Херсонський міський центр земельно-майнових відносин» виконавчого комітету Херсонської міської ради. Однак, судом не залучено вказане комунальне підприємство до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог до предмета спору, чим позбавлено його надати свої пояснення на підтримку позову або заперечення проти нього.

Також, апелянт посилається на те, що прокурором при подачі позову до суду не визначено орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а також не обґрунтовано наявності підстав для представництва інтересів держави у даній справі, як і не наведено обставин нездійснення уповноваженими органами наданих їм повноважень у відповідній сфері. Апелянт вважає, що органами, уповноваженими державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, є Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Зазначає апелянт і про те, що суд першої інстанції, зазначаючи у рішенні про порушення міською радою вимог Земельного кодексу України, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011р. №244, не врахував, що вказаними нормативно-правовими актами не встановлено заборони щодо: уповноваження міською радою комунального підприємства здійснювати на території міста врегулювання земельних правовідносин з власниками тимчасових споруд; визначення умов, за якими оформлюється (поновлюється) паспорт прив'язки тимчасової споруди; визначення строку дії паспорту прив'язки тимчасової споруди.

Заступник прокурора Херсонської області подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

22 січня 2019 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

14 січня 2019 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням представника в іншому судовому засіданні.

Колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки причини, вказані в клопотаннях не є достатніми для відкладення розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі з урахуванням завчасного сповіщення відповідача про дату та час розгляду справи (отримано повістку 26.12.2018р.) та строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

В свою чергу, колегія суддів вважає можливим розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та відповідно до викладених доводів в апеляційній скарзі, на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Предметом спору є законність пунктів 8, 12, 13, 14 рішення Херсонської міської ради №1371 від 05.06.2018р. «Про особливості застосування Порядку розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності в м.Херсоні», якими:

- уповноважено комунальне підприємство «Херсонський міський центр земельно-майнових відносин» здійснювати на території міста Херсона врегулювання земельних правовідносин з власниками тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС), шляхом укладення договорів платних, строкових сервітутів на право розміщення ТС, з річною платою за встановлення земельного сервітуту в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (пункт 8);

- визначено, що паспорт прив'язки ТС оформлюється (поновлюється) управлінням містобудування і архітектури департаменту містобудування та землекористування міської ради за умови: отримання суб'єктом господарювання позитивного висновку про відповідність намірів щодо місця розміщення ТС у комплексних схемах (у разі наявності затвердженої комплексної схеми на відповідній території розміщення ТС); наявності правовстановлюючих документів на користування відповідною територією (земельною ділянкою) для розміщення тимчасової споруди або укладеного договору про пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою для розміщення ТС; погодження з балансоутримувачем об'єкта благоустрою (території), на якому розміщується ТС; погодження місця розміщення ТС з балансоутримувачами інженерних мереж у разі розміщення ТС в охоронних зонах інженерних мереж (пункт 12);

- визначено, що строк дії паспорта прив'язки ТС становить 2 роки за умови належного виконання суб'єктом господарювання умов договору платного, строкового сервітуту на право розміщення ТС або договору щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою для розміщення ТС (пункт 13);

- визначено, що у разі зміни містобудівної ситуації, державних будівельних норм, зміни у розташуванні інженерних мереж, що унеможливлює розташування об'єкта в певному місці, суб'єктові господарювання пропонується альтернативне місце розміщення ТС (у разі його наявності). При цьому, за згоди суб'єкта господарювання вносяться відповідні зміни до договору щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою та надається право на оформлення паспорта прив'язки ТС на таке альтернативне місце із відповідним коригуванням комплексних схем ТС (пункт 14).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов прокурора-керівника Херсонської місцевої прокуратури, визнав обґрунтованими доводи позивача, що спірні пункти рішення Херсонської міської ради №1371 від 05.06.2018р. не відповідають положенням ст.ст.12, 116, 122, 123 Земельного кодексу України, п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування», а також вимогам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011р. №244.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Так, відповідно до ст.ст.3, 12 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст.83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Згідно ч.1, ч.2 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч.1 ст.123 Кодексу надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Згідно п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

З аналізу вказаних правових норм слідує, що виключно до повноважень Херсонської міської ради, як органу місцевого самоврядування, відноситься врегулювання земельних відносин, в тому числі, як власника земель комунальної власності, - надання земельних ділянок у користування громадянам або юридичним особам із земель комунальної власності на підставі затвердженої документації із землеустрою, укладення договорів платних, строкових сервітутів.

Однак, в порушенням вказаних норм, спірним пунктом 8 рішення Херсонської міської ради №1371 від 05.06.2018р. відповідач уповноважив комунальне підприємство «Херсонський міський центр земельно-майнових відносин» здійснювати на території міста Херсона врегулювання земельних правовідносин з власниками тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності шляхом укладення договорів платних, строкових сервітутів, на право розміщення ТС.

При цьому, як правильно зазначено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, КП «Херсонський міський центр земельно-майнових відносин» не є власником земельних ділянок на території міста Херсона, а тому не має права на укладання договорів на встановлення строкових платних сервітутів з власниками ТС.

Більше того, земельні ділянки надаються у користування за рішенням органу місцевого самоврядування на підставі затвердженої документації із землеустрою, а не на підставі укладених платних договорів або строкових сервітутів на право розміщення ТС.

Пунктом 12 рішення від 05.06.2018р. №1371 Херсонська міська рада встановила умови, за наявності яких управлінням містобудування і архітектури департаменту містобудування та землекористування міської ради оформляється паспорт прив'язки ТС, а саме: за наявності правовстановлюючих документів на користування відповідною територією (земельною ділянкою) для розміщення тимчасової споруди або укладеного договору про пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою для розміщення ТС, погодження з балансоутримувачем об'єкта благоустрою (території), на якому розміщується ТС.

Надаючи правову оцінку правомірності вказаного пункту рішення міської ради від 05.06.2018р. №1371 колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п.1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011р. №244 (далі - Порядок №244), тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Підставою для розміщення ТС є паспорт прив'язки ТС.

Пунктами 2.1-2.6 Порядку № 244 визначено процедуру встановлення тимчасової споруди. Зокрема, встановлено, що замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС.

До заяви додаються: графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування ТС, виконані замовником у довільній формі на топографо-геодезичній основі М 1:500 кресленнями контурів ТС з прив'язкою до місцевості; реквізити замовника (найменування, П.І.Б., адреса, контактна інформація).

Цей перелік документів є вичерпним.

Для оформлення паспорта прив'язки замовник звертається до органу з питань містобудування та архітектури із додатковою заявою щодо оформлення паспорта прив'язки ТС, до якої додає: схему розміщення ТС; ескізи фасадів ТС у кольорі М 1: 50 (для стаціонарних ТС), які виготовляє суб'єкт господарювання, що має ліцензію на виконання проектних робіт, або архітектор, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат; схему благоустрою прилеглої території, складену замовником або суб'єктом підприємницької діяльності, який має відповідну ліцензію, архітектором, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат, відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів України»; технічні умови щодо інженерного забезпечення (за наявності), отримані замовником у балансоутримувача відповідних інженерних мереж. Зазначені документи замовником отримуються самостійно.

Згідно п.2.11 Порядку №244 паспорт прив'язки включає: схему розміщення ТС, виконану на топографо-геодезичній основі у масштабі 1:500, а також схему благоустрою прилеглої території; ескізи фасадів ТС у кольорі М 1:50 (для стаціонарних ТС); технічні умови щодо інженерного забезпечення ТС, отримані замовником у балансоутримувача відповідних мереж; реквізити замовника (найменування, П.І.Б., адреса, контактна інформація). Цей перелік документів є вичерпним.

Таким чином, для оформлення паспорту прив'язки Порядком №244 не передбачено наявності правовстановлюючих документів на користування відповідною територією (земельною ділянкою) для розміщення тимчасової споруди або укладеного договору про пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою для розміщення ТС, погодження з балансоутримувачем об'єкта благоустрою (території), на якому розміщується ТС.

Варто зазначити, що частиною 4 статті 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» встановлено, що укладення договору про пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою є правом власника тимчасової споруди, а не його обов'язком.

При прийнятті пункту 12 рішення від 05.06.2018р. №1371 Херсонською міською радою залишено поза увагою положення п.2.13 Порядку № 244, яким встановлено заборону вимагати від замовника при оформлені паспорта прив'язки ТС додаткових документів та отримання ним погоджень, не передбачених законом та цим Порядком.

Щодо пунктів 13, 14 рішення від 05.06.2018р. №1371, якими встановлено строк дії паспорту прив'язки тимчасової споруди та умови, за наявності яких він діятиме, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані пункти не відповідають п.2.17 Порядку №244, зі змісту якого слідує, що строк дії паспорту прив'язки, а також його продовження залежить лише від строків реалізації містобудівної документації населеного пункту, змін у будівельних нормах, розташуванні існуючих будівель і споруд, інженерних мереж та від ініціативи суб'єкта господарювання. Строк дії паспорту прив'язки не може залежати від виконання суб'єктом господарювання умов платних договорів, строкових сервітутів або договору щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою для розміщення ТС. Повноваження щодо визначення строку дії паспорту прив'язки належать органу з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради. При цьому, наслідком зміни містобудівної ситуації, державних будівельних норм, розташування інженерних мереж є лише зміна строку дії паспорту прив'язки на розміщення тимчасової споруди. Будь-яке право оформлення паспорту прив'язки тимчасової споруди на альтернативному місці у суб'єкта господарювання не виникає.

Варто зазначити, що ні у відзиві на позовну заяву, а ні в апеляційній скарзі Херсонська міська рада не спростовує доводів позивача щодо невідповідності пунктів 8, 12, 13, 14 прийнятого нею рішення №1371 від 05.06.2018р. «Про особливості застосування Порядку розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності в м.Херсоні» вимогам чинного законодавства, а лише посилається на наявність у міської ради повноважень на прийняття відповідного рішення, що учасниками справи не заперечується.

Доводи апеляційної скарги Херсонська міська рада обґрунтовує відсутністю у прокурора права на звернення до суду з даною позовною заявою.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатність мати процесуальні права та обов'язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Таким чином, прокурор у визначених Законом випадках має право на представництво інтересів держави або конкретної особи (громадянина України, іноземця або особи без громадянства), якщо таке представництво належним чином обґрунтоване.

Прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві (поданні) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі як законні представники або вступити у справу за своєю ініціативою з метою виконання покладених на них повноважень.

Отже, підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII.

Відповідно до ч.3 ст.23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Аналіз ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

(1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

(2) у разі відсутності такого органу.

При зверненні з даним позовом до суду прокурор-керівник Херсонської місцевої прокуратури посилався на те, що з приписів статей 19, 140, 143, 144, 146 Конституції України вбачається, що органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підставою для представництва прокуратурою інтересів держави є факт порушення міською радою вимог чинного законодавства при прийнятті пунктів 8, 12, 13, 14 рішення №1371 від 05.06.2018р. «Про особливості застосування Порядку розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності в м.Херсоні».

Вказані пункти рішення міської ради суперечать інтересам територіальної громади міста Херсона, оскільки дозволяють окремим суб'єктам господарювання отримувати у користування земельні ділянки комунальної власності без оформлення правовстановлюючих документів, а також розміщувати тимчасові споруди на них з порушенням встановленого законодавством порядку.

Суд першої інстанції визнав обґрунтованими такі доводи позивача та, враховуючи відсутність органу, який би здійснював контроль за правомірністю рішень Херсонської міської ради, суд дійшов висновку, що звернення прокурора - керівника Херсонської місцевої прокуратури до суду з даним позовом відбулося за наявності на те правових підстав.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що регулювання визначених п.п.8, 12, 13, 14 рішення Херсонської міської ради питань відноситься до компетенції Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта з огляду на наступне.

Повноваження Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України визначено у Положенні про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №197 від 30.04.2014р., підпунктом 7 пункту 4 якого передбачено, що Мінрегіон відповідно до покладених на нього завдань забезпечує в межах повноважень, передбачених законом, перевірку, перегляд, скасування галузевих нормативних документів у визначених сферах діяльності.

Відповідно до підпункту 9 пункту 5 Положення Мінрегіон з метою організації своєї діяльності здійснює претензійно-позовну роботу, звертається до суду з позовами щодо захисту своїх прав та законних інтересів, а також інтересів держави у відповідних сферах.

Колегія суддів зазначає, що рішення Херсонської міської ради №1371 від 05.06.2018 «Про особливості застосування Порядку розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності в м. Херсоні» не є галузевим нормативним документом, який формує державну регіональну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, житлово-комунального господарства, або у сфері архітектурно-будівельного контролю та нагляду, контролю у сфері житлово-комунального господарства.

Зазначене рішення також не порушує прав та законних інтересів безпосередньо Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, не впливає на організацію його діяльності та не порушує інтересів держави у питанні формування та реалізації державної регіональної політики у вищевказаних сферах.

Що ж до посилання апелянта на підпункт «а» пункту 25-1, пункт 25-5 частини 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015р., то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки оскаржувані прокурором пункти 8, 12, 13, 14 рішення Херсонської міської ради №1371 від 05.06.2018р. «Про особливості застосування Порядку розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності в м. Херсоні» не регулюють виключно земельні відносини, не можуть бути приведені у відповідність із законодавством інакше, аніж шляхом скасування у судовому порядку та не стосуються безпосередньо передачі у власність і користування земельних ділянок як об'єктів цивільних прав відповідно до ст.79-1 ЗК України.

Більше того, вказаним Положенням органи Держгеокадастру не наділені повноваженнями щодо звернення з позовами до суду про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування, прийнятих у сфері земельних відносин.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, а ні Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, а ні Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру не здійснюють контроль за відповідністю прийнятих органом місцевого самоврядування рішень вимогам законодавства України.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що у спірних правовідносинах прокурор-керівник Херсонської місцевої прокуратури набув статусу позивача у відповідності до вимог ч.5 ст.53 КАС України.

Щодо доводів апелянта про те, що в порушення вимог ч.2 ст.49 КАС України судом при відкритті провадження у справі не повно з'ясовано коло учасників відповідної справи, зокрема, не залучено комунальне підприємство «Херсонський міський центр земельно-майнових відносин» виконавчого комітету Херсонської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, то колегія суддів зазначає, що наслідками не залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, визначеними статтею 50 КАС України, не передбачено скасування рішення суду з цих підстав.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги Херсонської міської ради висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду першої інстанції від 12.10.2018р. немає.

А відтак, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Херсонської міської ради залишити без задоволення, рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 січня 2019 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук'янчук