Справа № 807/536/18
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/3007/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року (головуючого судді Дору Ю.Ю.) ухвалене у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Ужгород о 10 год. 42 хв. повний текст складено 17.09.2018 у справі №807/536/18 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради про визнання протиправним рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12.06.2018 звернулася в суд з позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради в якому просить визнати протиправним рішення від 17.04.2018 року № Г-227/35.01-04 про відмову у наданні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) статусу та видачі посвідчення «член сім'ї загиблого».

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року. відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції скаргу ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому викладено обґрунтування на спростування доводів апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, скаргу без задоволення, справу слухати без його участі.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з підстав зазначених у скарзі, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. Також підтримала своє клопотання про виклик свідка ОСОБА_2, в задоволені якого апеляційним судом відмовлено.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач - ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого (повторно) 11 серпня 2017 року батьком позивача є ОСОБА_3, мати - ОСОБА_2.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 11 червня 2002 року укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_3 виданим (повторно) 16 липня 2013 року. ОСОБА_5 не усиновлював ОСОБА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач народила дитину - ОСОБА_6 та видано свідоцтво серії НОМЕР_4, та згідно запису, батько ОСОБА_6 - ОСОБА_7.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, про що зроблено відповідний актовий запис №1134, згідно посвідчення серії НОМЕР_5 ОСОБА_5 - інвалід 1 групи.

Позивач неодноразово зверталася із заявами від 13.05.2015 року, від 11.02.2016 року, від 29.07.2016 року про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій, субсидій та пільг. Згідно відомостей наявних у вказаних заявах місце проживання позивача вказано АДРЕСА_1. Окрім цього, відповідно до декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги поданої ОСОБА_1, остання вказала місце проживання АДРЕСА_1 та пунктом 3 декларації (члени сім'ї або зареєстровані у житловому приміщенні/будинку особи, члени сім'ї, що проживають окремо (дружина, чоловік, неповнолітні діти)) позивачем вказано: донька - ОСОБА_6. Відтак, згідно наявних у матеріалах справи доказів, вбачається, що склад сім'ї позивача: ОСОБА_1 та її донька - ОСОБА_6.

Згідно відмітки наявної у паспорті громадянина України позивача, останнє місце проживання такої зареєстроване 12 листопада 2016 року за адресою АДРЕСА_3.

12.04.2018 року позивач звернулася до відповідача із заявою про надання статусу та видачі посвідчення «член сім'ї загиблого». Рішенням від 17.04.2018 року №Г-227/35.01-04 ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу та видачі посвідчення «член сім'ї загиблого». Дане рішення відповідач мотивує, тим, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту населення» до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв'язку з цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім'ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти. Оскільки позивач є матір'ю ОСОБА_6 та має окрему сім'ю, то відповідно не відноситься до членів сім'ї загиблого та ОСОБА_5 у складу сім'ї не значився.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту населення» від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв'язку з цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім'ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти. Дана норма кореспондується з приписами пункту 3 Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2015 р. № 740 (далі - Порядок).

Згідно пункту 7 Порядку посвідчення з написом «Посвідчення члена сім'ї загиблого» видається відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302.

Відповідно до пункту 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім'ї загиблого».

Дітям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до досягнення ними 16-річного віку передбачені законодавством пільги надаються на підставі довідки, що видається матері (або іншому повнолітньому члену сім'ї загиблої особи, або опікуну) за місцем реєстрації дитини. Після досягнення такими особами 16-річного віку в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, який продовжує дію посвідчення на наступний рік за умови їх належності до категорій осіб, зазначених у пункті 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною 1 статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Повноліття за українським законодавством настає з вісімнадцяти років (частина 1 статті 34 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям» від 01.06.2000 № 1768-III (далі - Закон № 1768-ІІІ) визначено, що сім'я - це особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Права члена сім'ї має одинока особа.

Згідно статті 4 Закону № 1768-ІІІ до складу сім'ї включаються чоловік, дружина; рідні, усиновлені та діти цих осіб віком до вісімнадцяти років, а також діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, вищих навчальних закладах I-IV рівнів акредитації до досягнення двадцяти трьох років і які не мають власних сімей; неодружені повнолітні діти, які визнані особами з інвалідністю з дитинства I та II груп або особами з інвалідністю групи і проживають разом з батьками; непрацездатні батьки чоловіка та дружини, які проживають разом з ними і перебувають на їх утриманні у зв'язку з відсутністю власних доходів; особа, яка проживає разом з одинокою особою з інвалідністю I групи і здійснює догляд за нею; жінка та чоловік, які проживають однією сім'єю, не перебувають у шлюбі, але мають спільних дітей. При цьому до складу сім'ї включаються незалежно від місця проживання (перебування) або реєстрації діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, вищих навчальних закладах IV рівнів акредитації до досягнення двадцяти трьох років і не мають власних сімей. До складу сім'ї не включаються особи, які перебувають на повному державному утриманні.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 3 Сімейного кодексу України можливість набуття статусу члена сім'ї своїх батьків без спільного проживання з ними закон надає лише дитині, правовий статус якої згідно з пунктом 1 статті 6 Сімейного кодексу України має особа до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто на час загибелі ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 вже була повнолітньою та мала власну сім'ю - доньку ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) їй призначено допомогу на дітей одиноким матерям на період з 01.05.2015-30.04.2033. Проживала ОСОБА_1 окремо від ОСОБА_5 та не була пов'язана з ним спільним побутом. Так, зокрема, згідно заяв про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій, субсидій та пільг поданих позивачем за період 2015-2016 року, остання вказала місце проживання: АДРЕСА_1, та місце реєстрації - АДРЕСА_2, що не збігаються з місцем проживання ОСОБА_5. Повідомлення позивача про зміни адреси для отримання адресної допомоги позивачем не подавалося.

Доводи скаржника щодо підтвердження факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 довідкою про реєстрацію місця проживання особи та заявою мешканців гуртожитку, суд не бере до уваги, оскільки, згідно довідки №10 від 03.01.2018 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 12 листопада 2016 року, тобто вже після загибелі ОСОБА_5, заява мешканців гуртожитку в даному адміністративному провадженні не може слугувати переконливим та достатнім доказом згідно статті 76 КАС України.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту населення» з врахуванням наявних доказів та підстав, позов задоволенню не підлягає, мотивація наведена у апеляційній скарзі, не дає адміністративному суду апеляційної інстанції підстави для постановлення висновків, які вказують про помилкове вирішення спору судом першої інстанції.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року у справі №807/536/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 22.01.2019