Справа № 0440/5353/18
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2018 року Справа №0440/5353/18
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кадникова Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій зобов`язання вчинити певні дії, скасування наказу,
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про:
- визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо відмови (далі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, відповідач) щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- скасування наказу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області №55 від 31.05.2018р.;
- зобов`язання ГУ ДМС України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Ухвалою суду від 20.07.2017р. справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що вважає наказ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 31.05.2018р. №55 протиправним, незаконними та такими, що підлягає скасуванню, оскільки ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо надання статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Побоювання позивача пов`язані з тим, що він зазнає переслідування у Росії через його релігійні переконання та формою такого переслідування на теперішній час є спроба засудити його за злочини, який він не скоював. Вважає, що відповідачем не враховано інформації по країні походження, яка підтверджує обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань в Росії та що притягнення до кримінальної відповідальності, за вчинення злочину, передбаченого ст.205.3 КК Російської Федерації є формою переслідування через його релігійні переконання.
Частиною 5 статті 262 КАС України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Враховуючи відсутність клопотань та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається у відповідності до ч.5 ст.262 КАС України.
Відповідачем на позовну заяву подано відзив, за змістом якого проти задоволення позовних вимог заперечує, вказавши, що ОСОБА_1 під час співбесіди з уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС України в Дніпропетровській області повідомив, проходив строкову службу з 1987р. по 1990р. у повітряній обороні, був водієм, але він невійськовозобов`язана особа, оскільки відповідно до копії довідки МСЕ-017 №915873, яку видано 19.05.2004р. в РФ, він є інвалідом 2 групи загального захворювання. ОСОБА_1 має психічне захворювання «параноідну шизофренію». На підтвердження зазначеного, до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області ним надано копію виписки з історії хвороби №675, про те що він перебував у Московській психіатричній лікарні №7 з 07.05.1997р. по 25.05.1997р. Однак, зазначена копія виписки викликала сумнів щодо свого походження, у зв`язку з чим не розглядалась як доказ. 10.03.2017р. позивач прибув в Україну літаком, сполучення Стамбул Запоріжжя, перетнув кордон по закордонному паспорту, по запрошенню імам мечеті, що знаходиться в Донецькій області ОСОБА_2 , з метою одруження з громадянкою України, про яку йому розповів ОСОБА_2 . 23.05.2017р. в Україні, ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія паспорта серії НОМЕР_1 , виданий 02.07.1999 Костянтинівським МВ УМВС України в Донецькій області на ім`я громадянки України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 _, видане 23.05.2017 Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. 25.05.2017р. ОСОБА_1 мав намір виїхати з України до Туреччини «з метою отримати посвідку на проживання, тому, що закінчився термін перебування в Україні, мені потрібно було виїхати та в`їхати». В аеропорту м.Запоріжжя під час проходження реєстрації, ОСОБА_1 був затриманий прикордонниками, у зв`язку із тим, що значиться у міжнародному розшуку. Також, ОСОБА_1 посилався на загрозу його безпеці, життю, здоров`ю та свободі через релігійну приналежність, оскільки він мусульманин суніт та вважає себе імамом, дотримується вчення школи ОСОБА_4 , як офіційною школою в Російській Федерації. Одночасно, ОСОБА_1 стверджує, що він та його рідні не входять до складу релігійних організацій. З аналізу інтернет джерел Международная кризисная группа, ОСОБА_5 :
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, судом встановлено, що ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Карачаєвськ Карачаєво Черкеській Республіки, є громадянином Російської Федерації.
З 07.05.1997р. по 25.05.1997р. ОСОБА_1 перебував у Московській психіатричній лікарні №7, має психічне захворювання «параноідну шизофренію» згідно копії виписки з історії хвороби №675.
Рішенням Карачаївського міського суду Карачаєво-Черкеської республіки від 08.10.2001р. ОСОБА_1 на підставі судово-психіатричної експертизи визнаний недієздатним, що є підставою для встановлення над ним опіки.

У 2007 році правоохоронними органами м.Карачаївська Карачаєво Черкеської Республіки сфабриковано справу за незаконне зберігання вогнепальної зброї та боєприпасів (ч.1 ст.222 КК РФ), яку постановою Карачаївського міського суду Карачаєво Черкеської Республіки від 24.01.2007р. закрито за відсутністю складу злочину.

10.03.2017р. позивач прибув в Україну літаком, сполучення Стамбул Запоріжжя, перетнув кордон по закордонному паспорту, по запрошенню імам мечеті, що знаходиться в Донецькій області Джалілов Камран.

23.05.2017р. в Україні, ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 _, видане 23.05.2017 Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

25.05.2017р. позивач був затриманий в аеропорту Запоріжжя при проходженні паспортного контролю, у зв`язку зі знаходженням його у міжнародному розшуку.

У травні 2018 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, за результатами звернення заявнику видано довідку №9003590 про звернення за захистом в Україні зі строком дії з 17.05.2018р. по 17.06.2018р.

Наказом ГУ ДМС України в Дніпропетровській області №55 від 31.05.2018р. позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, вважаючи рішення ДМС України протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з відповідним позовом до адміністративного суду.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно з п.1 ст.1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Отже, до категорії біженців можуть належати громадяни - іноземці (особи без громадянства), відносно яких на Батьківщині чи країні попереднього постійного проживання існують ризики переслідування з причин 1) раси, 2) віросповідання, 3) національності, 4) громадянства (підданства), 5) належності до певної соціальної групи або 6) політичних переконань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач має довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено під час розгляду справи, 25.05.2017р. позивач мав намір виїхати з України до Туреччини, в аеропорту м.Запоріжжя (Україна), у пункті пропуску для авіаційного сполучення Запоріжжя він був затриманий співробітниками прикордонної служби «Запоріжжя» Бердянського прикордонного загону, у зв`язку з находженням його у міжнародному розшуку, оскільки він обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.205.3 КК Російської Федерації.

Як вбачається з матеріалів справи, лише 17.05.2018р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області зі заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту перебуваючи у ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» (№10).

Причиною звернення за захистом Богатирьов А.С. зазначив, що співробітники правоохоронних органів РФ погрожували йому помстою, у зв`язку з доведенням підкладення правоохоронними органами зброї, ОСОБА_1 та відкриттям на слідчого прокуратури кримінальної справи. На думку позивача, правоохоронними органами сфальсифіковано справу та оголошено його у розшук.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно дост.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

За змістом п.45, п.66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

За правилами п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Суд зазначає, що виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3)побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Порядок попереднього розгляду заяв унормований, зокрема, статтею 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Приписами ч.1 ст.8 зазначеного Закону передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Водночас, згідно з ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Тобто, приписи ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дали підстави відповідачу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області прийняти рішення у формі наказу №55 від 31.05.2018 про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом ст.ст.9, 10 Закону, прийняттю Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні біженцем передує прийняття її територіальним органом рішень про прийняття заяви та про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проведення співбесід із заявником, проведення перевірки обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву, та складення письмового висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що підставою затримання співробітниками прикордонної служби ОСОБА_1 у зв`язку з находженням його у міжнародному розшуку, оскільки він обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.205.3 КК Російської Федерації (притягнення до кримінальної відповідальності, за вчинення злочину, передбаченого ст.205.3 КК Російської Федерації (проходження особою навчання, яке завідомо для неї проводиться з метою здійснення терористичної діяльності, в тому числі набуття знань, практичних умінь і навичок у ході занять із фізичної та психологічної підготовки при вивченні способів здійснення зазначених злочинів, правил поводження зі зброєю, вибуховими пристроями, вибуховими, отруйними, а також іншими речовинами і предметами, що становлять небезпеку для оточуючих).

З вищевикладеного вбачається, що позивач звинувачується у злочині пов`язаного з терористичною діяльністю.

УВКБ ООН нагадує про зобов`язання держави передавати терористів правосуддю, як заявлено в Резолюції 1373 Ради Безпеки ООН від 28.09.2001 і підтверджено у Резолюції Ради Безпеки ООН від 24.09.2014р.

Отже, з огляду на приписи Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» зазначені обставини стали підставою для прийняття рішення, оформленого у формі наказу ГУ ДМС в Дніпропетровській області №55 від 31.05.2018р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.9 Закону України "Про боротьбу з тероризмом", державні органи, органи місцевого самоврядування, об`єднання громадян, організації, їх посадові особи зобов`язані сприяти органам, які здійснюють боротьбу з тероризмом, повідомляти дані, що стали їм відомі, щодо терористичної діяльності або будь-яких інших обставин, інформація про які може сприяти запобіганню, виявленню і припиненню терористичної діяльності, а також мінімізації її наслідків.

У Резолюції Ради Безпеки ООН №1373 (2001), прийнятою 28.09.2001, зобов`язано державам піддавати терористів правосуддю та відмовляти у притулку тим, хто здійснює терористичні акти тощо. Відповідно до п. «с» всі держави повинні відмовляти у притулку тим, хто фінансує, планує, підтримує або скоює терористичні акти..., а також п. «Б», яким держави повинні надавати один одному всіляку підтримку у зв`язку з кримінальним розслідування або кримінальним переслідуванням тощо.

Відповідно п.18 Резолюції Ради Безпеки ООН № 2178 (2014), S/RES/21789(2014)-1, прийнятої 24.09.2014 року держави-члени закликані підтримувати зусилля один одного з протидії насильницькому екстремізму, який може бути позитивним середовищем для тероризму.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивачем в обґрунтування його заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано відповідачеві доказів переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Таких доказів також не було надано до суду.

Також, позивачем не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Крім того, щодо недієздатності ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

Частина 2 статті 43 КАС України, передбачає, що здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь.

Враховуючи викладене, недієздатний громадянин не має права на укладання будь-яких договорів, замість нього, від його імені і в його інтересах діє опікун. Тому, для дійсності договору про надання правової допомоги №0/5 від 09.02.2018р. укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , якого визнано рішенням Карачаєвського міського суду Карачаєво Черкеської Республіки від 08.10.2001р. недієздатним, договір повинен бути укладений за дорученням законного представника (опікуна).

Також, суд звертає увагу, що під сумнів підлягає законність шлюбу укладеного між позивачем та громадянкою України ОСОБА_3 , оскільки приписами ч.3 ст.39 Сімейного кодексу України визначено, що недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка визнана недієздатною.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд робить висновок, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність своїх дій, натомість позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності правомірних підстав для прийняття органами ДМС України рішення про надання відповідного статусу.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії, є такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати відповідно до ст.139 КАС України, не стягуються.

Керуючись ст.ст.139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (паспорт громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_3 , виданий 01.02.2013р. Карачаєвським ГУВС м.Карачаєвська КЧР, зареєстрований за адресою: м.Карачаєвськ, Карачаєво Черкеської Республіки Російської Федерації) до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м.Дніпро, вул.В.Л.Липинського, 7, ) про визнання протиправними дій зобов`язання вчинити певні дії, скасування наказу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Суддя З оригіналом згідно Помічник судді Г. В.Кадникова