Справа № 3вр-19/160
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

14 січня 2019 р. Справа № 3вр-19/160

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Лозицька І.О., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до Тернівського відділу державної виконавчої служби м. Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа-1: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», третя особа-2: ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником, -

ВСТАНОВИВ:

09.01.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» з заявою заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником, в якій просить суд:

- замінити стягувача під час виконання виконавчого напису, вчиненого 18.02.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 116, яким запропоновано задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» у розмірі 76049,97 грн., за рахунок коштів, отриманих від реалізації автомобіля марки Mazda 6, 2008 року випуску, тип легковий седан-В, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1, шасі № НОМЕР_2 з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (ідентифікаційний код 40235074, місцезнаходження: м. Київ, вул. Дмитрівська, 18/24), у зв'язку з переходом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» прав кредитора, відповідно до договору про відступлення права вимоги № 09/10/18 від 09.10.2018 року.

В обґрунтування своєї заяви Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (далі - ТОВ «Українська факторингова компанія», заявник) зазначило, що 09.10.2018 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») був укладений договір про відступлення права вимоги № 09/10/18, відповідно до умов якого право вимоги виконання боргових зобов'язань за кредитним договором № CL-311/192/2008 від 13.10.2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія». Заявник, посилаючись на положення ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 510, ст. 512, ст. 514 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 1, ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 1 ст. 379 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 378 Цивільного процесуального кодексу України, зазначив, що станом на теперішній час ПАТ «ОТП Банк» вже позбавлено можливості користуватися своїми правами в якості стягувача у виконавчому провадженні, оскільки змінився кредитор у зобов'язанні. Отже, за твердженнями ТОВ «Українська факторингова компанія», саме до нового кредитора - ТОВ «Українська факторингова компанія», перейшли всі права та обов'язки первісного кредитора, в тому числі бути стороною виконавчого провадження - стягувачем.

З урахуванням викладеного, просить суд замінити стягувача під час виконання виконавчого напису нотаріуса з ПАТ «ОТП Банк» на ТОВ «Українська факторингова компанія».

Суд, при вирішенні питання щодо прийняття даної заяви до свого провадження та призначення її до розгляду, виходить з такого.

У відповідності до вимог ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є захист прав свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового оскарження.

Звернення до адміністративного суду реалізовується шляхом пред'явлення відповідного адміністративного позову, відкриття провадження у адміністративній справі та прийняттям адміністративним судом постанови, яка після набрання законної сили, підлягає примусовому виконанню шляхом видачі виконавчого листа та пред'явлення його до примусового виконання.

При цьому, розділом IV КАС України регламентовані процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах.

Так, згідно з ч. 1 ст. 379 КАС України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов'язковими тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Суд, аналізуючи вказані вище норми чинного законодавства України, прийшов до висновку, що положення ст. 379 КАС України щодо заміни сторони виконавчого провадження застосовуються лише у разі, якщо таке виконавче провадження спрямоване на виконання судового рішення, прийнятого у відповідній адміністративній справі, яке набрало законної сили та за яким видано виконавчий лист.

Водночас суд звертає увагу на те, що заявник, окрім зазначеного вище, керується положеннями ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, яка зокрема у п. 1, закріплює те, що підставою правонаступництва у виконавчому провадженні є правонаступництво в матеріальних (майнових) правовідносинах, тобто перехід суб'єктивних майнових прав чи обов'язків від одного суб'єкта майнових правовідносин до іншого на підставі договору.

При цьому, суд зазначає, що положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України регламентовані загальні положення щодо зобов'язання, та, зокрема, зазначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Натомість суд зазначає, що зазначена норма Цивільного кодексу України не стосується порядку розгляду заяви про заміну сторони виконавчого провадження в адміністративній справі. Тому відповідні посилання заявника на ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, не беруться судом до уваги.

Разом з тим, суд зазначає, що правовідносини, які стали підставою для звернення заявника до адміністративного суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження, є договірними та фактично має місце заміна кредитора у зобов'язанні. Адже, як було встановлено судом, 09.10.2018 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «ОТП Банк» був укладений договір про відступлення права вимоги № 09/10/18, відповідно до умов якого право вимоги виконання боргових зобов'язань за кредитним договором № CL-311/192/2008 від 13.10.2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія». Це підтверджується матеріалами справи, зокрема, копіями: договору застави автотранспортного засобу № PCL-311/192/2008 від 30.10.2008 року, виконавчого напису від 18.02.2016 року, договору про відступлення права вимоги № 09/10/18 від 09.10.2018 року, реєстру боржників до договору про відступлення права вимоги № 09/10/18 від 09.10.2018 року, акту приймання-передачі реєстру боржників до договору про відступлення права вимоги № 09/10/18 від 09.10.2018 року.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що заявник звернувся до адміністративного суду з заявою, в якій просить суд замінити стягувача у виконавчому провадженні, яке може бути відкрите не на підставі судового рішення, винесеного в адміністративній справі, а щодо виконання виконавчого напису, вчиненого 18.02.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 116, яким запропоновано задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» у розмірі 76049,97 грн., за рахунок коштів, отриманих від реалізації автомобіля марки Mazda 6, 2008 року випуску, тип легковий седан-В, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1, шасі № НОМЕР_2 з ПАТ «ОТП Банк» на ТОВ «Українська факторингова компанія».

Відтак, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема, таких виконавчих документів, як виконавчі написи нотаріусів.

Відповідно до ч. 1 ст. 442 Цивільного процесуального кодексу України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.

За приписами ч. 2 ст. 446 Цивільного процесуального кодексу України, процесуальні питання, пов'язані з виконанням рішень інших органів (посадових осіб), вирішуються судом за місцем виконання відповідного рішення.

З аналізу вказаних вище норм вбачається, що в порядку цивільного судочинства передбачена можливість заміни сторони виконавчого провадження не лише при виконанні рішення суду у цивільній справі, але й при виконанні рішень інших органів та їх посадових осіб, тобто в тому числі і виконавчого напису нотаріуса.

Таким чином, вимога про заміну стягувача під час виконання виконавчого напису, вчиненого 18.02.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 116, яким запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «ОТП Банк» у розмірі 76049,97 грн., за рахунок коштів, отриманих від реалізації автомобіля марки Mazda 6, 2008 року випуску, тип легковий седан-В, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1, шасі № НОМЕР_2 з ПАТ «ОТП Банк» на ТОВ «Українська факторингова компанія», не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки нормами Кодексу адміністративного судочинства України передбачено лише вирішення питань, пов'язаних саме з виконанням судових рішень в адміністративних справах, тоді як питання щодо заміни сторони у даному виконавчому провадженні підлягає вирішенню за нормами ч. 2 ст. 446 Цивільного процесуального кодексу України.

Тобто суд приходить до висновку про те, що подання державного виконавця про заміну стягувача не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, згідно з положеннями ст. 379 КАС України.

З огляду на викладене, суд зазначає, що питання заміни сторони виконавчого провадження при виконанні виконавчого напису нотаріуса віднесене до юрисдикції місцевих загальних судів за місцем виконання виконавчого напису нотаріуса в порядку цивільного судочинства за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, враховуючи, що заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд вважає за необхідне відмовити заявнику у прийнятті заяви та відкритті провадження за вказаною заявою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

При цьому, приймаючи зазначену ухвалу про відмову у відкритті провадження за поданням державного виконавця на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суд виходить із вимог ч. 6 ст. 7 КАС України, якою передбачено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Крім того, відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2016 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №29458/04, №29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

За таких обставин, слід роз'яснити позивачеві, що дане питання підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у загальному місцевому суді за місцем виконання виконавчого напису нотаріуса щодо задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» у розмірі 76049,97 грн., за рахунок коштів, отриманих від реалізації автомобіля марки Mazda 6, 2008 року випуску, тип легковий седан-В, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1, шасі № НОМЕР_2 з ПАТ «ОТП Банк» на ТОВ Українська факторингова компанія», тобто за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись статтями 7, 170, 171, 243, 248, 379 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до Тернівського відділу державної виконавчої служби м. Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа-1: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», третя особа-2: ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником.

Копію ухвали разом з заявою та доданими до неї документами надіслати заявнику.

Роз'яснити заявнику, що відповідно до ч. 5 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства, повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала суду може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку та у строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили у порядку та у строки, встановлені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька