Справа № П/811/968/18
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 грудня 2018 року м. Дніпросправа № П/811/968/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2018 року (головуючий суддя Кармазина Т.М.)

у справі № П/811/968/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області

про визнання протиправними дій та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії відповідача у ненаданні їй адміністративної послуги по заяві від 03.08.2017 року відповідно до п.5 ст.10 Закону України "Про адміністративні послуги" (про надання дозволу на розробку проекту землеустрою);

- визнати протиправним та скасувати рішення (у формі листа) відповідача від 29.01.2018 №Т-237/0-440/0/17-18, яким їй відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 1,8531 га, яка розташована на території Захарівської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_1;

- зобов'язати відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення та передати їй у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 1,8531 га, яка розташована на території Захарівської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.08.2017ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Однак, Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області, з необґрунтованих та непередбачених законом підстав, не надано їй адміністративну послугу, чим порушено п.5 ст.10 Закону України «Про адміністративні послуги». У зв'язку з неотриманням від відповідача відповіді, позивач уклала договір на розробку проекту землеустрою, про що письмово повідомила Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області. Позивачу виготовлено проект землеустрою, погоджено та земельну ділянку внесено до Державного земельного кадастру та присвоєно кадастровий номер. 11.01.2018 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про затвердження даного проекту. Однак, відповідачем з необґрунтованих та непередбачених законом підстав відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Захарівської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області. При цьому, позивач наголошує на тому, що нею виконано всі вимоги, передбачені законодавством для затвердження проекту землеустрою.

Також позивач просила зобов'язати відповідача подати суду у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31.08.2018адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області у ненаданні ОСОБА_1 адміністративної послуги згідно заяви від 03 серпня 2017 року, відповідно до п.5 ст.10 Закону України «Про адміністративні послуги».

Визнано протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 1,8531 га, яка розташована на території Захарівської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_1, викладену у листі від 29.01.2018 №Т-237/0-440/0/17-18.

Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, не пізніше 14 днів з дня набрання цим рішенням суду законної сили, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.01.2018 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 1,8531 га, яка розташована на території Захарівської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_1, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Рішення суду мотивовано встановленим судом фактом, що при замовлені розроблення проекту землеустрою позивачем дотримано строки, встановлені п.7 ст.118 Земельного кодексу України, внаслідок чого є вірною позиція позивача щодо протиправної відмови у затвердженні проекту землеустрою, з підстав, що не передбачені законодавством.

Щодо вимог позивача про зобов'язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передати її у власність суд зазначив, що оскільки у матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем перевірки поданого позивачем проекту землеустрою на відповідність його вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів як умови затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки державної власності у власність, тому у задоволенні позову про зобов'язання відповідача затвердити проект землеустрою слід відмовити.

Одночасно суд дійшов висновку, що з огляду на визнання протиправним рішення Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області щодо відмови позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, порушене право позивача на отримання обґрунтованого рішення за його заявою має бути відновлено шляхом зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву та прийняти рішення відповідно до вимог земельного законодавства.

При цьому, суд наголосив, що при повторному розгляді заяви позивача відповідач не може прийняти рішення, яке по суті повторює рішення, що визнане судом протиправним, і повинен вирішити заяву позивача, з урахуванням правової оцінки, наданої судом обставинам у цій справі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення в частині зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 11.01.2018 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким зобов'язати відповідача затвердити позивачу проект землеустрою щодо відведення та передати у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 1,8531 га, яка розташована на території Захарівської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_1.

Позивач, посилаючись на ч.9 ст.118 ЗК України, зазначає, що законом передбачено один єдиний варіант дій суб'єкта владних повноважень: прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, без інших варіантів дій. Крім того, судом допущено помилку в застосуванні норми матеріального права, а саме: застосовано статтю 123 ЗК України, яка встановлює порядок надання земельних ділянок в користування, а в даному випадку передбачається не користування, а власність, тому необхідно застосовувати ст.118 ЗК України.

Крім того, позивач просить зобов'язати відповідача подати суду у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, оскільки таке зобов'язання буде належним способом захисту права позивача.

Позивачем апеляційному суду також подана письмова заява про постановлення окремої ухвали про доведення до відома Держгеокадастру України про грубе порушення Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області вимог п.9 ст.118 ЗК України.

Відповідачем поданий письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач наполягає на правомірності оскаржуваних дій, в тому числі, щодо відмови в затвердженні проекту землеустрою, зазначає, що прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою є способом волевиявлення суб'єкта владних повноважень на завершальній стадії розгородження землями сільськогосподарського призначення, при цьому, словосполучення «прийняття рішення» не може тлумачитись як безумовно позитивне рішення, що повністю кореспондується з положеннями ч.10 ст.118 ЗК України.

Позивач (його представник), представник відповідача в судове засідання не з'явились, вважають за можливе провести судове засідання без їх участі.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, внаслідок наступного.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1звернулася до відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області із письмовою заявою від 03.08.2017 (отримана відповідачем 07.08.2017), в якій просила надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства на території Захарівської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області. До заяви позивач додала копію паспорту та ідентифікаційного коду; графічні матеріали щодо бажаного місця розташування земельної ділянки; графічні додатки з карт контурів та з карт роздержавлення; довідку про забезпеченість Захарівської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області громадськими сіножатями та пасовищами та довідку про їх не використання.

Розглянувши подані позивачем документи, відповідач листом від 04.09.2017 №Т-16177/0-11796/0/6-17 відмовив у задоволенні заяви та повідомив позивача, що Законом України «Про охорону земель» визначено правові, економічні та соціальні основи охорони земель з метою забезпечення їх раціонального використання, відтворення та підвищення родючості ґрунтів, інших корисних властивостей землі, збереження екологічних функцій ґрунтового покриву та охорони довкілля. Тому, з метою раціонального використання земельних ділянок, Головним управлінням сформовано перелік земельних ділянок із зазначенням площі, які можуть бути передані в межах норм безоплатної приватизації на території Кіровоградської області.

11.09.2017, з огляду на неотримання у встановленийч.7 ст.118 Земельного кодексу України строк дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивованої відмови у його наданні, позивачем (Замовник) укладено з фізичною особою підприємцем ОСОБА_3(Виконавець) договір на виконання робіт по розробленню проекту землеустрою №193/ПР, згідно якому Виконавець зобов'язується виконати, а Замовник оплатити роботи по розробленню проекту землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Захарівської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області (а.с.24-25).

Того ж дня позивачем на адресу Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області надіслано повідомлення про замовлення нею розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,00 га, яка розташована на території Захарівської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, без надання дозволу, яке отримане відповідачем 13.09.2017 (а.с.21, 23).

За замовленням ОСОБА_1 на підставі вказаного договору на виконання робіт по розробленню проекту землеустрою від 11.09.2017 №193/ПР, фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 розроблено проект землеустрою щодо відведення позивачу у власність зазначеної земельної ділянки (а.с.24-35).

11.01.2018 позивач звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 1,8531 га, яка розташована на території Захарівської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.37).

Листом від 29.01.2018 № Т-237/0-440/0/17-18 Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області відмовило у затвердженні такого проекту землеустрою з посиланням на п.7 ст.118 Земельного кодексу України, зазначивши, що не має правових підстав для задоволення заяви з тих підстав, що ОСОБА_1, при замовленні розроблення проекту землеустрою, не дотримано принцип мовчазної згоди (а.с.38).

Не погодившись з такими діями та рішеннями відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що докази отримання позивачем листа відповідача про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою від 04.09.2017 №Т-16177/0-11796/0/6-17 матеріали справи не містять, сторонами не подані, внаслідок чого суд встановив порушення відповідачем вимог Закону України «Про адміністративні послуги» і дійшов висновку про визнання протиправними дій відповідача у ненаданні позивачеві адміністративної послуги по заяві від 03.08.2017 відповідно до п.5 ст.10 Закону України «Про адміністративні послуги».

Також суд дійшов висновку про протиправність відмови відповідача у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу з тих підстав, що позивачем при замовленні розроблення проекту землеустрою не дотримано принцип мовчазної згоди, оскільки наведені відповідачем обставини є такими, що не передбачені законодавством.

Зобов'язуючи відповідача повторно розглянути заяву позивача від 11.01.2018 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передачі її у власність, суд виходив з відсутності доказів здійснення відповідачем перевірки поданого позивачем проекту землеустрою на відповідність його вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів як умови затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки державної власності у власність.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність відмови відповідача у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 11.01.2018.

Відповідно до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом «б» частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

За правилами ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до ч.8 ст.118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 - цього Кодексу.

Згідно ч.9 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (ч. 10 ст.118 ЗК України).

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку(ч. 11 ст.118 ЗК України).

Виходячи з наведених правових норм,є вірним висновок суду першої інстанції, що законодавець встановив певну процедуру безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, яка включаєпослідовні окремі етапи - звернення до компетентного органу за отриманням дозволу на розроблення проекту землеустрою, замовлення такого проекту, його розроблення, погодження, подання на затвердження. Останнім етапом реалізації права особи на отримання земельної ділянки для ведення особистого сільськогосподарського виробництва є затвердження уповноваженим органом проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

При цьому проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому ст.186-1 ЗК України, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122цього Кодексу. (ч.6 ст.186 Земельного кодексу України).

Отже, після розроблення проекту землеустрою на підставі отриманого громадянином від відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або за принципом мовчазної згоди такий проект підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, який за результатом дослідження обов'язкових до подання документів, передбачених ст.50 Закону України «Про землеустрій», надає вмотивований висновок про його погодження або про відмову в такому погодженні.

Погоджений проект землеустрою подається громадянином до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, і такий орган у двотижневий строк зобов'язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому з вищенаведених норм Земельного кодексу України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов'язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку ст.186-1 Земельного кодексу України, норми ст.118 Земельного кодексу України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту.

В спірному випадку позивач з огляду на дотримання ним всіх вимог законодавства, що передують затвердженню проекту землеустрою, в тому числі після його погодження, звернувся до відповідача з заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, втім позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у зв'язку з тим, що позивач, замовляючи розроблення проекту землеустрою, не дотримався принципу мовчазної згоди.

Виходячи з встановлених вище обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач відмовив позивачу у затвердженні проекту землеустрою з підстав, які не передбачені законодавством.

Також апеляційний суд звертає увагу на той факт, що відмова позивачу взатвердженні проекту землеустрою оформлена листом від 29.01.2018 №Т-237/0-440/0/17-18, із змісту якого вбачається, що відповідачем не здійснювалась перевірка поданого позивачем проекту землеустрою на відповідність його вимогам закону як умови затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки державної власності у власність (факту погодження проекту у встановленому законом порядку).

З цього приводу апеляційний суд, застосовуючи норми права, що регулюють спірні правовідносини, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України враховує висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 11.12.2018у справа № 806/862/17.

Правовий статус Головних управлінь Держгеокадастру в областях визначено відповідним Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2016 року за № 1391/29521.

Пунктом 8 Положення № 333 передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Крім того, згідно з пунктом 84 Типової інструкції з діловодства в територіальних органах Держгеокадастру, затвердженої Наказом Держгеокадастру від 15 жовтня 2015 року № 600, накази видаються як рішення організаційно-розпорядчого характеру. За змістом управлінської дії накази видаються з основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, адміністративно-господарських, кадрових питань.

При цьому пунктом 123 вказаної Інструкції визначено, що службові листи складаються з метою обміну інформацією між установами як: відповіді про виконання завдань, визначених в актах органів державної влади, дорученнях вищих посадових осіб; відповіді на запити, звернення; відповіді на виконання доручень установ вищого рівня; відповіді на запити інших установ; відповіді на звернення громадян; відповіді на запити на інформацію; ініціативні листи; супровідні листи.

Отже, відповідно до положень вказаних нормативно-правових актів за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, останнім має видаватися відповідний наказ. При цьому листи складаються у разі надання відповіді на звернення громадян.

Таким чином, рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його затвердженні повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області.

Разом з тим, як встановлено вище, в спірному випадку за поданою позивачем заявою від 11.01.2018 про затвердження проекту землеустрою відповідач відповідне управлінське рішення не прийняв, а протиправно направив на адресу позивача відповідь у формі листа, тобто не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

Отже, відмовляючи позивачу в затвердженні проекту землеустрою, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України, Законом України «Про землеустрій», без дотримання вимог ч.2 ст. 2 КАС України. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для визнання вказаної відмови протиправною.

З цих же, наведених вище, підстав апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову про зобов'язання відповідача затвердити проект землеустрою.

Згідно з ч.4 ст.245 КАС України суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, такий спосіб захисту, як зобов'язання відповідача прийняти конкретне рішення, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про відсутність можливості та наміру суб'єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення з урахуванням позиції суду, належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є саме зобов'язання відповідача повторно розглянути питання щодо затвердження поданого позивачем проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із прийняттям відповідного владного рішення та з урахуванням висновків суду.

До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд з приводу застосування норм права до спірних правовідносин, зокрема, в наведеній вище постанові від 11.12.2018 у справі №806/682/17.

Також апеляційний суд, керуючись ч.5 ст.242 КАС України, враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13.12.2018, справа № 802/412/17-а.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом в тому числі, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (ч.2 ст.5 КАС України).

Відповідно до ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії або прийняти рішення на користь позивача за умов, викладених в наведеній вище ч.4 ст. 245 КАС України.

Тобто у випадку невиконання обов'язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов'язання прийняти рішення на користь позивача.

Аналіз наведених процесуальних норм свідчить, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст судового рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

У спірних правовідносинах відповідач фактично не розглянув заяву позивача про затвердження проекту землеустрою у встановленому порядку, не надав оцінки проекту землеустрою відповідно до ст.118 ЗК України, а суд на цьому етапі позбавлений процесуальної можливості приймати рішення за умови не перевірки, не надання оцінки та не встановлення певних обставин суб'єктом владних повноважень з цього питання.

З урахуванням наведеного, з метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.01.2018 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення їй у власність бажаної земельної ділянки.

Стосовно посилання позивача в заяві про інформування суду від 13.12.2018 на постанову Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 820/4852/17 стосовно дискреційних повноважень суб'єкта владних повноважень, апеляційний суд зазначає, що дійсно з урахуванням правової позиції Верховного Суду у вказаній справі на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб'єкта владних повноважень відсутнє. У судовійпрактиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення .

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб'єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов'язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов'язати до цього в судовому порядку (постанова Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17).

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Втім, позивач не враховує подальших висновків Верховного Суду у вказаній справі, що за відсутності доказів, які б свідчили про відсутність можливості та наміру суб'єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення з урахуванням позиції суду про те, що викладені у оспорюваному рішенні відповідача мотиви не є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою, належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є саме зобов'язання повторно розглянути питання щодо затвердження поданого позивачем проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із прийняттям відповідного владного рішення та з урахуванням висновків суду.

За висновками Верховного Суду з приводу застосування норм права до спірних правовідносин, в тому числі процесуальної норми ч.4 ст.245 КАС України, втручанням у дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішення за клопотанням заявника замість суб'єкта владних повноважень.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, дійшов правильного висновку про задоволення позову шляхом зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 11.01.2018 про затвердження проекту землеустрою та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

При цьому, суд першої інстанції наголосив, що при повторному розгляді заяви позивача відповідач не може прийняти рішення, яке по суті повторює рішення, що визнане судом протиправним, і повинен вирішити заяву позивача, з урахуванням правової оцінки, наданої судом обставинам у цій справі.

Стосовно вимог позивача, викладених в апеляційній скарзі, про зобов'язання відповідача надати суду у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення апеляційний суд зазначає, що така вимога в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України не є позовною, а є окремими заходом, пов'язаним з забезпеченням виконання судового рішення, і видом судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно до ст.160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Способи судового захисту, які забезпечують ефективний захист прав, інтересів громадян у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, наведені в ст.5 КАС України.

Питання щодо подання суб'єктом владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, звіту про виконання судового рішення врегульовано спеціальною нормою ст.382 КАС України, яка спрямована на забезпечення належного виконання судового рішення і виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в передбаченому наведеною правовою нормою порядку, який не передбачає можливості подання окремого позову або висування позовної вимоги про спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції розглянув таку вимогу і не встановив підстав для встановлення судового контролю за виконанням зазначеного рішення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, приймаючи до уваги, що встановлення строку на подачу звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов'язком.

Відповідно до ч.1 ст.372 КАС України у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб'єктів владних повноважень можуть бути покладені обов'язки щодо забезпечення виконання рішення.

Отже апеляційний суд вважає, що зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об'єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

З матеріалів справи не вбачається наведення позивачем аргументів на переконання необхідності вжиття відповідних процесуальних заходів і надання доказів на підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення. Отже, враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає відсутніми підстави для зобов'язання відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення.

Разом з тим, суд першої інстанції, в межах наданих йому повноважень, виходячи з встановлених обставин в їх сукупності, дійшов висновку про доцільність на підставі ч.6 ст. 245 КАС України визначити відповідачу розумний строк виконання рішення суду у цій частині не пізніше 14 днів з дня набрання ним законної сили.

Щодо заяви позивача про постановлення окремої ухвали, апеляційний суд зазначає, що така заява подавалась і суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Отже, у випадку виявлення під час розгляду справи порушення закону та постановлення окремої ухвали є правом, а не обов'язком суду.

Як вірно вказано судом першої інстанції, підставою для винесення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення.

З урахуванням встановлених обставин справи апеляційний суд як і суд першої не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали, як про це просить позивач.

Суд першої інстанції під час розгляду справи в повному обсязі дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення про задоволення позовних вимог.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2018 року у справі № П/811/968/18 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко