Справа № 2240/2385/18
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2240/2385/18

Головуючий у 1-й інстанції: Тарновецький І.І.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

16 січня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Граб Л.С. Гонтарука В. М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Кундиловської М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року (повний текст якого складено 28 вересня 2018 року у м. Хмельницькому) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

у липні 2018 року позивач - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0296301/1305-225 від 19.03.2018, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 25270,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані посиланням на дію положень п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, якими визначено, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств, в той час як приміщення деревообробного цеху у відповідності до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, має код 1251.7, та відноситься до "Будівель підприємств лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", а відтак оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено протиправно.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Так, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не було повністю з'ясовано обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

30 листопада 2018 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача, в якому останній заперечив проти доводів апеляційної скарги та вказав на те, що застосування вимог п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, а саме: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 23.11.2016, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Побережною І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1175, належить на праві власності приміщення деревообробного цеху пл. 1579,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

19.03.2018 Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області прийнято податкове повідомлення-рішення № 0296301/1305-225 від 19.03.2018, яким визначено позивачу податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 25270,40 грн. за 2017 рік.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що об'єкт нерухомості, який на праві власності належить позивачу, не підпадає під дію п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, оскільки зазначеною нормою не охоплюється нерухомість, яка використовуються фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України (далі - ПК України у редакції, чинній на дати виникнення спірних правовідносин) податок на майно складається з:

265.1.1. податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;

265.1.2. транспортного податку;

265.1.3. плати за землю.

Згідно з пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України).

Положеннями пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України визначено, що база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За приписами п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Відповідно до п. 12.4 ст. 12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать:

12.4.1. встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом;

12.4.2. визначення переліку податкових агентів згідно із статтею 268 цього Кодексу;

12.4.3. до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об'єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов'язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Так, рішенням Хмельницької міської ради четвертої сесії від 27.01.2016 № 2 "Про встановлення місцевих податків та зборів у м. Хмельницькому" ставка для об'єктів нерухомості встановлена в розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування.

Підпункт "є" пп. 266.2.2 п. 266.1 ст. 266 ПК України встановлює, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Даючи правову оцінку доводам апелянта стосовно того, що приміщення деревообробного цеху пл. 1579,4 кв.м. не є об'єктом оподаткування відповідно до п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

З матеріалів справи сліду, що позивач є власником 1/1 частки об'єкта нерухомого майна приміщення деревообробного цеху пл. 1579,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі рішення Хмельницької міської ради від 27.01.2016 № 2 контролюючим органом зроблено розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, у податковому повідомленні рішенні № 0296301/1305-225 від 19.03.2018, а саме: 25270,40 грн. = 1579,4 кв.м. (загальна площа об'єкта нерухомості нежитлового приміщення) х 16,00 грн. (ставка 0,5 % за 1 кв.м. від 3200,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2017)).

Водночас, доводи апеляційної скарги зводяться до того, що приміщення деревообробного цеху у відповідності до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, має код 1251.7, та відноситься до "Будівель підприємств лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", а відтак відповідно до п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.1 ст. 266 ПК України встановлює, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо розповсюдження на нього пільги встановленої п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2. ст. 266 ПК України, оскільки буквальний аналіз цієї норми свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств". При цьому законодавець використав прислівник "зокрема", який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

За положеннями пп. 14.1.129-1. п. 14.1 ст. 14 ПК України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт "ґ").

Відповідно до п. 5.3 ст. 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

За приписами Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Разом з цим, слід зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала поняття промислове підприємство.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B "Добувна промисловість та розроблення кар'єрів", C "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво".

Промисловість в розумінні економічної теорії - це провідна галузь господарства, яка об'єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями ст. 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство - це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведені положення дають підстави для висновку, що застосування п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Натомість, в межах спірних правовідносин наявна лише одна з обов'язкових умов - виробнича будівля, а тому об'єкт нерухомості, який на праві власності належить позивачу, навіть за умови наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, оскільки цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовуються фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 15.05.2018 по справі № 806/2461/17 та у постанові від 11 грудня 2018 року по справі №819/314/18.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог обґрунтовані з посиланням на конкретні правові норми і неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права в ході апеляційного розгляду справи не виявлено, а відтак підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 17 січня 2019 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Граб Л.С. Гонтарук В. М.