Справа № 826/17793/16
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Мельничука В.П.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукотехнічного запису) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 березня 2018 року, суддя Костенко Д.А., в справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29.04.2016 року №1,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до ДПІ у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29.04.2016 року №1.

Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 березня 2018 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність та не обгрунтованість, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволенні позову.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріалим справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Позивачка ОСОБА_2 з 26.04.1998 року зареєстрована як фізична особа-підприємець. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних та фізичних осіб- підприємців, основним видом діяльності позивача є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна (код КВЕД 68.20).

Свою господарську діяльність ОСОБА_2 здійснює на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності.

Відповідно до наказу Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №18-В від 19.01.2005 року позивачці на праві власності належить ? частина нежилих приміщень №106 (площею 325,80 кв.м), №107 (підвал прощею 311,60 кв.м) №ІУ (площею 17,40 кв.м) загальною площею 654,80 кв.м, які розташовані у м. Києві, вул. Клавдіївська, 24-А (додаток 5).

29.04.2016 року Державною податковою інспекцією у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення №1, яким згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, п. 286.5 ст. 286 ПК України позивачу визначено податкове зобов'язання із земельного податку у сумі 110 626,83 грн.

Рішеннями ГУ ДФС у м. Києві від 30.08.2016 року №19311/10/26-15-10-02-16 та ДФС України від 28.10.2016 року №11331/Б/99-99-11-03-01-25 скарги позивача залишені без задоволення, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення без змін.

Позивач вважає, що не повинна сплачувати земельний податок, оскільки не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, являється пенсіонером та є платником єдиного податку і використовує нежитлові приміщення для провадження власної підприємницької діяльності.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

За змістом пункту 287.7 статті 287 ПК у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Згідно з пунктом 287.8 ст. 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За змістом статей 125 і 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України. За статтею 378 цього Кодексу право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Отже, в розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правоможностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 ПК юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу XIV ПК та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Пунктом 291.2 статті 291 ПК України визначено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

У пункті 269.2 статті 269 ПК України передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Згідно з підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 ПК платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності і земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Таким чином, виходячи з вищевикладених норм Закону, спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 ПК, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка як фізична особа з лютого 2007 року є власником нежилого приміщення площею 60,8 кв.м, що знаходиться в багатоквартирному будинку на Андріївському узвозі, 30 в м. Києві. Право власності на нежиле приміщення засвідчується реєстраційним посвідченням від 22 лютого 2007 року № 027375, а право користування земельною ділянкою, на якій розташоване це приміщення, - витягом з технічної документації № Ю-20879/2008, черговим кадастровим планом-реєстром земельних ділянок та витягом з бази даних міського земельного кадастру.

13 лютого 2013 року позивачка була зареєстрована як суб'єкт господарювання фізична особа-підприємець, діяльність якого полягала у надаванні в оренду й експлуатації власного чи орендованого нерухомого майна. У березні того самого року позивачка обрала спрощену систему оподаткування.

Упродовж 2013- 2014 років позивачка на підставі договору надала у найм (оренду) належне йому на праві власності нежиле приміщення.

Відповідно до положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291, підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Підпункт 4 п.297.1 ст. 297 ПК України передбачає, що платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно ( в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку 1-3 груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку 4 групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Відтак, наявність двох умов надання пільги, а саме використання позивачем власного нежилого приміщення у своїй господарській діяльності та наявність у нього статусу платника єдиного податку 3 групи, обумовлює звільнення його від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності на майно ( в частині земельного податку), що вказує на протиправність податкового повідомлення-рішення.

Зазначена позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 26 червня 2018 року, справа №826/14081/16.

З урахуванням вищевикладених доводів та встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо правомірності прийнятого податковим органом податкового повідомлення-рішення, оскільки таке ППР прийнято з порушенням норм податкового законодавства. Тому рішення Окружного адміністративного суду м. Києва підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно із пунктом другим частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до пункту першого частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 березня 2018 року скасувати та ухвалити постанову наступного змісту.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1 від 29.04.2016 року, прийнятого Державною податковою інспекцією у Святошинському районі м. Києва, відповідно до якого ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб на суму 110 626,83 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Мельничук В.П.

Повний текст виготовлено: 16 січня 2019 року.