Справа № 805/1204/17-а
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2019-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 січня 2019 року

Київ

справа №805/1204/17-а

адміністративне провадження №К/9901/35627/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Пасічник С.С., Шипуліної Т.М., розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року (колегія у складі суддів: Васильєва І.А., Василенко Л.А., Ястребова Л.В.) у справі № 805/1204/17-а за позовом ОСОБА_2 до Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області (далі - відповідач або Маріупольська ОДПІ), в якому просила скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 17 квітня 2014 року № 3303-15.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що законодавство, чинне на час виникнення спірних правовідносин, передбачало, що право користування та право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Позивач стверджувала, що об'єкт оподаткування платою за землю виник у неї лише з 27 грудня 2013 року, тобто з моменту державної реєстрації права користування земельною ділянкою, як наслідок, нарахування контролюючим органом плати за землю, починаючи з 08 жовтня 2013 року по 26.12.2013, є безпідставним.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 27 березня 2017 року позов задоволено частково, скасовано податкове повідомлення-рішення Маріупольської ОДПІ форми «Ф» від 17 жовтня 2016 року № 3303-15 в частині визначення ОСОБА_2 суми податкового зобов'язання з орендної плати з фізичних осіб у розмірі 39 890,95 грн. за період з 08 жовтня 2013 по 26 грудня 2013 р.р. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Застосувавши до спірних правовідносин ст. 288 Податкового кодексу України (далі - ПК України), ч. ч. 1, 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі», ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 125 Земельного кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку, що право користування земельною ділянкою у позивача виникло не з моменту початку строку дії договору, обумовленого сторонами, а з моменту державної реєстрації цього договору, тобто з 27 грудня 2013 року.

За висновком суду першої інстанції, впродовж періоду з 08 жовтня 2013 року по 26 грудня 2013 року спірна земельна ділянка не могла бути об'єктом оподаткування відносно позивача, оскільки останній ще не набув статусу платника податку щодо вказаної земельної ділянки через відсутність реєстрації права користування. Як наслідок, у вказаний період не існувало таких елементів податку як платник податку та об'єкт оподаткування.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року апеляційна скарга Маріупольської ОДПІ задоволена; постанова Донецького окружного адміністративного суду від 27 березня 2017 року скасована; прийнята нова постанова, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з такого.

Цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Виходячи з положень ст. 638 Цивільного кодексу України, ст. 125 Земельного кодексу України, договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

Суд апеляційної інстанції вказав на те, що після державної реєстрації договору оренди землі сторони прийняли на себе права та обов'язки, визначені в укладеному договорі. П.п. 4.7 та пп. 9.2.4 п. 9.2 договору встановлений обов'язок позивача сплатити орендну плату за земельну ділянку у розмірі, передбаченому договором, за період з дня прийняття рішення Маріупольської міської ради (08 жовтня 2013 року) до дня державної реєстрації договору оренди земельної ділянки (26 грудня 2013 року).

Апеляційний суд дійшов висновку, що, підписавши вказаний договір та провівши його державну реєстрацію, позивач прийняла на себе зобов'язання зі сплати орендної плати за землю, у тому числі за період з 08 жовтня 2013 року по 26 грудня 2013 року.

Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року та залишити в силі постанову Донецького окружного адміністративного суду від 27 березня 2017 року.

У якості підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанції позивач посилається на порушення ним норм матеріального і процесуального права.

Позивач наголошує на тому, що в період з 08 жовтня 2013 року по 26 грудня 2013 року вона не була платником податку, а також не існувало об'єкта оподаткування, що виключає можливість нарахування орендної плати за цій період, навіть після державної реєстрації договору оренди землі.

Позивач стверджує, що в період з 08 жовтня 2013 року по 26 грудня 2013 року знаходиться за межами визначеного законодавством податкового періоду, оскільки сторони договору не мають права змінювати елементи податку, що прямо визначені ПК України та зміна яких умовами договору не передбачена.

Позивач вважає, що суд апеляційної інстанції на це уваги не звернув та скасував правильне рішення суду першої інстанції.

Відзив або заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанції.

Зважаючи на відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 345 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 24 грудня 2013 року між позивачем як орендарем та Маріупольською міською радою як орендодавцем укладений договір оренди земельної ділянки (далі - Договір).

Згідно з п. п. 1.1, 2.1 Договору, орендодавець, відповідно до рішення Маріупольської міської ради від 08 жовтня 2013 року № 6/30-3779, надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; в оренду передається земельна ділянка площею 0,5589 га.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що договір укладено на 10 років (з 08 жовтня 2013 року до 08 жовтня 2023 року).

Відповідно до п. 4.1 Договору, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 1 085,48 грн./кв.м; згідно з п. 4.3 Договору орендна плата сплачується орендарем у грошовій формі в розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки за рік.

При цьому п. 4.7 Договору встановлено, що за період з дня прийняття рішення Маріупольської міської ради про виділення земельної ділянки до дня державної реєстрації цього договору орендна плата за земельну ділянку вноситься орендарем до бюджету у розмірі, передбаченому цим договором, без нарахування пені.

Згідно з пп. 9.2.4 п. 9.2 Договору орендар зобов'язаний після отримання примірника договору оренди протягом 30 днів сплатити до бюджету орендну плату за земельну ділянку у розмірі, передбаченому договором, за період з дня прийняття рішення Маріупольської міської ради до дня державної реєстрації договору оренди земельної ділянки (без нарахування пені).

Підпунктом 9.2.8 п. 9.2 Договору передбачено, що орендар зобов'язаний сплачувати орендну плату в порядку та у строки, передбачені договором.

Пунктом 13.2 Договору визначено, що цей договір набуває чинності відповідно до ст. ст. 3, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» після його підписання сторонами та державної реєстрації.

На підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 15603852 від 27 грудня 2013 року суди попередніх інстанцій встановили, що право оренди земельної ділянки площею 0,5589 га на підставі договору від 24 грудня 2013 року зареєстровано 27 грудня 2013 року.

17 жовтня 2014 року Жовтневою ОДПІ м. Маріуполя ГУ Міндоходів у Донецькій сформоване податкове повідомлення - рішення форми «Ф» № 3303-15.

Згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України та відповідно до п. 286.5 ст. 286 розділу ХІІІ ПК України ОСОБА_2 визначена сума податкового зобов'язання за платежем орендна плата з фізичних осіб 224 386,56 грн. за період з 08 жовтня 2013 року по 31 грудня 2014 року.

За змістом позовних вимог вбачається, що позивач погоджується з податковим повідомленням-рішенням частково а саме: за 2014 - повністю вважає нарахування правильними, а за 2013 -в частині 2493.18. Сума донарахування 39890, 95 за період з 08.10.2013 по 26.12.2013 - є спірною.

Статтею 67 Конституції України визначений обов'язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Підпунктом 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України передбачено, що податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Правові норми, що містяться у п. п. 288.1-288.3 ст. 288 ПК України, визначають, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки; платником орендної плати є орендар земельної ділянки; об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду; розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідно з п 288.7 ст. 288 ПК України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог ст.ст. 285 - 287 цього розділу.

Статтею 285 ПК України визначено, що базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв'язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Відповідно до п. п. 287.1-287.2, 287.5 ст. 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році. Податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Застосувавши ці правові норми до спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права користування земельною ділянкою. Разом з тим, днем виникнення права користування земельною ділянкою є дата реєстрації договору оренді - 27.12.2013. Жодних інших доказів, що позивач з 08.10.2013 до 26.12.2013 фактично здійснювала користування земельною ділянкою матеріали справи не містять.

Статтею 288 ПК України визначено, що орендна плата за земельну ділянку нараховується на підставі договору оренди, який встановлює розмір та умови внесення орендної плати.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Підпунктом 6 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону № 1952 передбачено, що право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції з приводу того, що цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладання договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації, а договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

Таке правозастосування відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16.

Отже, після державної реєстрації договору оренди землі сторони приймають на себе права та обов'язки, визначені в ньому.

За цих обставин колегія суддів касаційного суду вважає законним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції, яке помилково скасоване судом апеляційної інстанції, оскільки з 08 жовтня 2013 року і до моменту державної реєстрації Договору, що мало місце 27 грудня 2013 року, позивач не зобов'язана була вносити плату за землю, оскільки виникнення права користування земельною ділянкою і, як наслідок, зобов'язань з внесення плати за користування нею, законодавець пов'язав з моментом державної реєстрації відповідного права.

Згідно з ч. 1 ст. 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст. ст. 341, 345, 349, 352 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року скасувати та залишити в силі постанову Донецького окружного адміністративного суду від 27 березня 2017.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П.Юрченко
С.С.Пасічник
Т.М.Шипуліна
Судді Верховного Суду