Справа № 802/1752/18-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1752/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Альчук М.П.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

16 січня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Граб Л.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представника відповідача: Тиховського М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року (повний текст якого складено у м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у червні 2018 року позивачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, в якому просили визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, викладену у формі листа від 09 січня 2018 року №Г-22282/0-61/0/95-18, у не наданні ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 дозволів на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею по 2,0 гектари на кожного із позивачів окремо, на території Раківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту); зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 дозволи на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею по 2,0 гектари на кожного із позивачів окремо, на території Раківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувана відмова є протиправною, оскільки мотивована тим, що земельна ділянка, на яку позивачі претендують отримати дозволи, знаходиться в постійному користуванні ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства. Нотаріальна згода надана головою фермерського господарства "Нива", а земельна ділянка знаходиться в користуванні фізичної особи ОСОБА_3 Земельна ділянка, яку позивачі бажають отримати для ведення особистого селянського господарства, надана для ведення фермерського господарства. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, викладену в листі № Г-22282/0-61/0/95-18 від 09.01.2018 у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею по 2,0 гектари ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на території Раківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 06.11.2017 року про надання дозволів на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею по 2,0 гектари кожному, на території Раківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, відповідно до вимог ст. 118 Земельного кодексу України та Положення про територіальні органи Держгеокадастру, затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні та прийняти вмотивоване рішення, яким вирішити питання по суті.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Так, апелянт вказує на те, що фермерське господарство може володіти та користуватися землями своїх членів лише у разі, якщо такі земельні ділянки перебувають у власності (а не користуванні) члена фермерського господарства. При цьому, ст. 13 Закону України "Про фермерське господарство" передбачено право члена фермерського господарства отримати безоплатно у власність земельну ділянку, яка раніше була надана йому у користування, тобто передача у власність земельної ділянки можлива тій самій особі, якій земельна ділянка передана у користування.

14 січня 2019 року представником позивачів подано до суду клопотання про приєднання до справи копій постанов Верховного Суду.

16 січня 2019 року до суду надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких відповідач повідомив про те, що вже не є розпорядником земельних ділянок на території Раківської сільської ради Томашпільського району, оскільки зазначена сільська рада ввійшла до Томашпільської селищної об'єднаної територіальної громади. Вказана обставина виникла після подання апеляційної скарги. Крім того, у вказаних поясненнях містилося клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Томашпільську селищну об'єднану територіальну громаду.

Розглянувши подане клопотання, колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення, оскільки відповідач не обґрунтував на які права чи обов'язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи в судове засідання не з'явилися.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, однак з інших мотивів, ніж наведені в оскаржуваному судовому рішенні, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, позивачі - ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 06.11.2017 звернулися до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання їм дозволів на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею по 2,0 га на кожного із них окремо, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Раківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, додавши до клопотання ряд необхідних документів.

Листом від 09 січня 2018 року №Г-22282/0-61/0/95-18 "Щодо розгляду клопотання" відповідач відмовив в наданні позивачам дозволів. Відмову мотивовано тим, що земельна ділянка, на яку позивачі претендують отримати дозволи знаходиться в постійному користуванні ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства. Нотаріальна згода надана головою фермерського господарства «Нива», а земельна ділянка знаходиться в користуванні фізичної особи ОСОБА_3 Земельна ділянка, яку позивачі бажають отримати для ведення особистого селянського господарства, надана для ведення фермерського господарства. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивачі звернулися до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що із клопотаннями про надання дозволів на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га кожному на території Раківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області звернулись ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є членами фермерського господарства, що підтверджується протоколом № 4 загальних зборів фермерського господарства "Нива" від 04.09.2017 та заявою голови фермерського господарства "Нива" ОСОБА_3 про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення та вилучення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства, які перебувають у власності ФГ "Нива" згідно акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 від 28.08.1996 року № 22, що розташовані на території Раківської сільської ради. Тобто, позивачі скористались своїм гарантованим правом на отримання безоплатно у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Крім того, судом першої інстанції встановлено порушення відповідачем визначеного Земельним кодексом України строку для розгляду клопотання про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо поділу спірної земельної ділянки, а також необґрунтованість позиції відповідача щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки та її відведення на підставі проекту землеустрою.

Колегія суддів лише частково погоджується з позицією суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За приписами ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Водночас, положеннями ст. 79-1 Земельного кодексу України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Аналіз викладених норм свідчить про те, що формування земельних ділянок, зокрема, шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Даючи правову оцінку доводам апелянта стосовно помилкового застосування судом першої інстанції ст. 13 Закону України "Про фермерське господарство", яка передбачає право члена фермерського господарства отримати безоплатно у власність земельну ділянку, яка раніше була надана йому у користування при вирішенні даної справи, суд апеляційної інстанції зважає на таке.

Так, суд першої інстанції прийшов до висновків, що із клопотаннями про надання дозволів на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га кожному на території Раківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області звернулись ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є членами фермерського господарства, що підтверджується протоколом № 4 загальних зборів фермерського господарства "Нива" від 04.09.2017 року та заявою голови фермерського господарства "Нива" ОСОБА_3 про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення та вилучення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства, які перебувають у власності ФГ "Нива" згідно акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 від 28.08.1996 року № 22, що розташовані на території Раківської сільської ради.

З даного приводу колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта в тій частині, що відповідно до акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 від 28.08.1996 року зазначена земельна ділянка надавалась особисто ОСОБА_3 як громадянину, а не в цілому фермерському господарству (а.с. 31).

Разом з цим, відповідно до ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство" надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Положеннями ст. 12 вказаного Закону визначено склад земель фермерського господарства. Зокрема, встановлено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Частиною другою цієї ж статті визначено, що права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

У свою чергу, згідно з ст. 13 Закону України "Про фермерське господарство" члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю).

На підставі аналізу наведених правових норм слід дійти висновку, що громадяни можуть отримати землі державної та комунальної власності для ведення фермерського господарства у загальному порядку, визначеному Земельним кодексом України. Фермерське господарство може володіти та користуватися землями своїх членів лише у разі, якщо такі земельні ділянки перебувають у власності (а не користуванні) члена фермерського господарства. При цьому, ст. 13 Закону України "Про фермерське господарство" передбачено право члена фермерського господарства отримати безоплатно у власність земельну ділянку, яка раніше була надана йому у користування, тобто передача у власність земельної ділянки можлива тій самій особі, якій земельна ділянка передана у користування, про що і було зазначено Верховним Судом у постанові 19 червня 2018 року по справі №816/1920/17.

Проте, судом першої інстанції не надано належної оцінки тій обставині, що в межах розгляду даної справи із клопотаннями про надання дозволів на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га кожному на території Раківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області звернулись ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в той час як земельна ділянка належить на праві постійного користування лише ОСОБА_3

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що висновок суду першої інстанції стосовно того, що з урахуванням вимог ст. 13 Закону України "Про фермерське господарство" позивачі скористались свої гарантованим правом на отримання безоплатно у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства є таким, що ґрунтується на помилковому застосуванні норм матеріального права при неповному дослідженні обставин справи.

Водночас, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованою позицію суду першої інстанції щодо безпідставності інших мотивів відповідача при винесенні відмови у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, з огляду на наступне.

Так, відмовляючи позивачам у наданні дозволів на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, відповідач зазначив, що земельна ділянка, на яку претендують позивачі, надана для ведення фермерського господарства. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно з ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

Положеннями п. "а" ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно із ч. 1 ст. 33 Земельного кодексу України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року № 548 затверджено Класифікацію видів цільового призначення земель (КВЦПЗ).

За приписами розділу ІІ КВЦПЗ землі сільськогосподарського призначення (землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей; землі, надані для діяльності у сфері надання послуг у сільському господарстві, та інше) секція А розділ 01.

Одним із видів земель сільськогосподарського призначення, зокрема є: для ведення особистого селянського господарства код КВЦПЗ 01.03.

Аналіз викладених норм законодавства свідчить про те, що земельні ділянки, призначені для надання громадянам України для ведення особистого селянського господарства, є одним із видів використання з основним цільовим призначенням "землі сільськогосподарського призначення". При цьому, передача громадянам України вказаних земельних ділянок у межах цільового призначення для різних видів використання (для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства), здійснюється без зміни цільового призначення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що мотиви оскаржуваної відмови щодо необхідності зміни цільового призначення спірної земельної ділянки та її відведення на підставі проекту землеустрою не узгоджуються з нормами земельного законодавства.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що клопотання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки повинно бути розглянуто протягом місячного строку, що передбачено ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Втім, з матеріалів справи слідує, що клопотання позивачів про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо поділу спірної земельної ділянки надійшло до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області 17.11.2017, однак оскаржуваний лист-відмова прийнятий відповідачем лише 09.01.2018, тобто з порушенням строку, визначеного Земельним кодексом України для розгляду клопотання про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо поділу спірної земельної ділянки

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що дозвіл або відмова у його наданні є змістом відповідного індивідуального правового акту. Водночас, у ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України не визначено, в якій саме правовій формі вирішується це питання. Зокрема, чи необхідно приймати відповідне рішення органу з цього питання чи достатньо відповіді у формі листа.

Для порівняння, у ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та її надання.

У ст. 118 Земельного кодексу України не визначено прямого обов'язку уповноважених органів реалізувати ці повноваження у формі рішення, листа, тощо. Проте, зазначене питання має важливе значення для обрання ефективного способу захисту прав особи в суді.

Правовий статус Головного управління Держгеокадастру в області визначено відповідним Положенням, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333.

Пунктом 8 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Відповідно до пункту 10.11 даного Положення начальник Головного управління підписує накази Головного управління.

Згідно з Порядком подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12 квітня 2005 № 34/5, наказ, розпорядження, постанова, рішення - акт організаційно-розпорядчого характеру чи нормативно-правового змісту, що видається суб'єктом нормотворення у процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, адміністративно-господарських або кадрових питань, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та спрямований на їх реалізацію, спрямування регулювання суспільних відносин у сферах державного управління, віднесених до його відання.

Таким чином, рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельної ділянки оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру в області і, відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на клопотання заявника.

Відсутність належним чином оформленого наказу Головного управління Держгеокадастру в області про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельної ділянки після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, незважаючи на надсилання заявнику листів про розгляд клопотання, свідчить про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом. Отже, має місце протиправна бездіяльність.

Зазначена позиція узгоджується з висновками, наведеними у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 806/2208/17 та від 20 вересня 2018 року у справі № 804/5597/15, а тому судом першої інстанції обґрунтовано визнано протиправною оскаржувану відмову.

Між тим, попри обґрунтованість доводів апелянта щодо помилковості застосування судом першої інстанції норм ст. 13 Закону України "Про фермерське господарство" по відношенню до усіх позивачів, з аналізу оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень вбачається, що відповідачем не наведено в останньому причин відмови у наданні позивачам дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельної ділянки з посиланням на відповідні норми чинного законодавства.

Необґрунтованість суб'єктом владних повноважень прийнятого рішення унеможливлює надання йому оцінки в розрізі наявності/відсутності підстав для надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельної ділянки зацікавленим особам, а відтак судом першої інстанції обрано вірний спосіб відновлення порушених прав позивачів шляхом зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання позивачів та прийняття вмотивованого рішення, яким вирішити питання по суті.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що частково невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи не призвело до невірного вирішення справи, оскільки наявними у справі доказами в повній мірі підтверджується протиправність оскаржуваної відмови Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, викладеної в листі № Г-22282/0-61/0/95-18 від 09.01.2018. При цьому, апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів, які б спростували позицію суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 17 січня 2019 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Граб Л.С.