Справа № 826/6610/18
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 січня 2019 року № 826/6610/18

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Смолій І.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нікея-ЛТД" (надалі також - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі також - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 05.10.2017 вих. № 13208/10-26-55-08-05, зобов'язати Державну податкову інспекцію у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві прийняти одержану податкову декларацію з податку додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць вересень 2017 року з додатками та доповненнями до неї товариства з обмеженою відповідальністю "Нікея-ЛТД" з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з цих поданих документів від 04.10.2017.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві необґрунтовано відмовлено у прийнятті податкової декларації останнього з податку на додану вартість та додатків до неї за вересень 2017 року.

Відповідачем на адресу суду подано відзив на заявлений адміністративний позов, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані сторонам документи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Судом встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що товариство з обмеженою відповідальністю “Нікея-ЛТД” 06.06.2005 зареєстровано Печерською районної у місті Києві державною адміністрацією, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію, з 08.06.2005 перебуває на обліку Державної податкової інспекції як платник податку та з 13.06.2005 є зареєстрованим платником податку на додану вартість, що підтверджується відповідним свідоцтвом, з присвоєнням індивідуального податкового номера.

За результатами господарської діяльності з імпорту електротехнічної продукції, починаючи з грудня 2013 року до січня 2015 року позивач придбав на території України, а також імпортував (ввіз на територію України) активів на суму 27967840,00 гривень, сплативши при цьому ПДВ на суму 5593568,00 гривень.

В силу того, що позивач і сам купує за іноземну валюту товар за кордоном, і купує за гривні імпортовані товари на митній території України з метою перепродажу, з незалежних від нього обставин, з 2014 року у позивача збільшуються залишки нереалізованих товарів на складах, в результаті чого утворилася від’ємне значення сум ПДВ (20% від вартості товарів на складах).

01.02.2016 набрав чинності наказ Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21-5, яким затверджено нову форму податкової декларації з ПДВ, яка не передбачає можливості включення до декларації з ПДВ від’ємного значення сум ПДВ за результатами діяльності у звітні періоди.

Таким чином, позивач позбавлений можливості декларування від’ємного значення сум ПДВ у електронній формі податкової декларації.

04/10/2017 позивач в особі директора товариства подав у паперовій формі до територіального органу ДФС України, у якому перебуває на податковому обліку як платник податку, а саме до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, податкову декларацію з податку на додану вартість за вересень 2017 року разом з додатками № 2, 3, 4, 5 та викладенням доповнення до податкової декларації з податку на додану вартість відповідно до абзацу другого п.46.4 ст.46 Податкового кодексу України у формі листа №138.

Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві листом від 05.10.2017 за №13208/10/26-55-08-05 повідомлено ТОВ “Нікея - ЛТД” про те, що свідоцтво платника ПДВ ТОВ “Нікея-ЛТД” за ІПЕ 57 анульовано 25.05.2016.

Однак, листом Державної фіскальної служби України від 14.05.2015 № 17098/7/99-99-11-03-01-17 надано роз’яснення щодо порядку та термінів подання податкової звітності від платників податків, яким анульовано свідоцтво платника податку на додану вартість.

Враховуючи викладене, керуючись п.49.11 ст.49 Податкового кодексу України, подана вказаним товариством податкова декларація з податку на додану вартість за вересень 2017 року разом з додатками та копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за вересень 2017 року ТОВ “Нікея-ЛТД” не прийняті як податкові звіти.

Позивач не оскаржував у порядку ст.56 Податкового кодексу України (досудове вирішення спору) податкову консультацію відповідача до ГУ ДФС у місті Києві, ДФС України, оскільки, на його думку, що зазначені органи виконавчої влади не є контролюючими органами, і будь-яке прийняте ними рішення не мало б юридичної сили і означало б схвалення і визнання позивачем ситуації привласнення зазначеними юридичними особами публічного права повноважень контролюючих органів передбачених п.41.1 ст.41 Податкового кодексу України.

Вважаючи вказане рішення протиправними та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

У відповідності до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Пунктом 6.1 ст.6 Податкового кодексу України встановлено, що податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Згідно з пп.14.1.39 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, грошове зобов’язання платника податків – сума коштів, які платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов’язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв’язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до пп.16.1.4 Податкового кодексу України платник податку зобов’язаний сплачувати податки та збори у строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов’язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно (п.31.1 Податкового кодексу України).

Відповідно до ст.35 Податкового кодексу України сплата податків та зборів здійснюється в грошовій формі у національній валюті України, крім випадків, передбачених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Сплата податків і зборів здійснюється в готівковій або безготівковій формі, крім випадків, передбачених цим кодексом або законами з питань митної справи.

Порядок сплати податків та зборів встановлюється цим кодексом або законами з питань митної справи для кожного податку окремо.

Статтею 36 Податкового кодексу України визначено, що податковим обов’язком визнається обов’язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим кодексом, законами з питань митної справи.

Податковий обов’язок виникає у платника за кожним податком та збором.

Податковий обов’язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов’язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Виконання податкового обов’язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.

Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов’язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим кодексом або законами з питань митної справи.

Відповідно до ст.38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Спосіб, порядок та строки виконання податкового обов'язку встановлюються цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до п.46.1 ст.46 Податкового кодексу України податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов’язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов’язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Підпунктом 49.18.1 п.49.18 ст.49 Податкового кодексу України встановлено, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює, зокрема, календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів:

а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою;

б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення;

в) засобами електронного зв’язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Єдиною підставою для відмови у прийнятті податкової декларації засобами електронного зв’язку в електронній формі є недійсність електронного цифрового підпису такого платника податків, у тому числі у зв’язку із закінченням строку дії сертифіката відкритого ключа, за умови що така податкова декларація відповідає всім вимогам електронного документа і надана у форматі, доступному для її технічної обробки (п.49.3 ст.49 Податкового кодексу України).

Відповідно до п.49.4 ст.49 Податкового кодексу України, платники податків, що належать до великих та середніх підприємств, подають податкові декларації контролюючому органу в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі контролюючому органу всіма платниками цього податку з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

У разі припинення договору про визнання електронних документів з підстав, визначених законом, платник податків має право до складення нового договору подавати податкову звітність у спосіб, визначений підпунктами "а" і "б" п.49.3 цієї статті.

Контролюючим органам забороняється в односторонньому порядку розривати договір про визнання електронних документів.

Прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених п.48.3 та 48.4 ст.48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають (п.49.8 ст.49 Податкового кодексу України).

За умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом (пункт 49.9 статті 49 Податкового кодексу України).

Податкова декларація з податку на додану вартість за звітний період – вересень 2017 року з додатками була подана позивачем до податкового органу на паперових носіях.

Зазначений факт підтверджується наявною в матеріалах справи копією декларації з податку на додану вартість за вересень 2017 року.

Відповідно до п.49.11 ст.49 Податкового кодексу України у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови:

Також, судом встановлено, що свідоцтво платника ПДВ позивача анульовано 25.05.2016.

Відповідно до п.184.6 ст.184 ПК України у разі анулювання реєстрації особи як платника податку, останнім звітним (податковим) періодом є період, який розпочинається від дня, що настає за останнім днем попереднього податкового періоду, та закінчується днем анулювання реєстрації.

Разом з тим, як вбачається з позовної заяви та оскаржуваного рішення відповідача, листом Державної фіскальної служби України від 14.05.2015 №17098/7/99-99-11-03-01-17 позивачу надано роз’яснення щодо порядку та термінів подання податкової звітності від платників податків, яким анульовано с свідоцтво платника податку на додану вартість.

Виходячи з наведених норм декларація з податку на додану вартість подається платником, яким є особа, яку зареєстровано платником цього податку у встановленому порядку. Відповідно, подання декларації особою, яку в установленому порядку не зареєстровано платником ПДВ є порушенням вказаних норм.

Отже, позивачем у даному разі не дотримано роз’яснень щодо подання податкової звітності платником податків, якому анульовано свідоцтво, а тому така декларація не може бути визнана прийнятою.

Окрім того, позивачем порушено порядок подання податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2017 року, оскільки останнім порушено порядок її направлення, а саме: особисто у паперовій формі, замість електронної форми, що є також підставою для визнання її неприйнятою.

Щодо посилань позивача на надходження звітності засобами телекомунікаційного зв'язку не до ДПІ у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві, а до ДФС України, про що зазначено у відповідних квитанціях на підтвердження подачі звітності, то система електронного адміністрування податку на додану вартість є єдиною для всіх платників на території України, і кожна ДПІ не має своєї окремої системи телекомунікаційного зв'язку, яка фіксує прийняття електронної звітності саме нею.

Факт доставлення електронної звітності до центрального рівня ДПС України (ДФС України) жодним чином прав та інтересів позивача не порушує, і жодних претензій щодо скерування електронної звітності не до належного адресата до позивача не заявлялося.

Щодо реквізитів податкової звітності позивача з ПДВ за вересень 2017 року, то крім її подання у паперовому вигляді інших зауважень щодо форми відповідачем не зазначено, тому у суду відсутні підстави аналізувати зміст вказаної звітності.

Відповідно до п.56.1 ст.56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Приписами п.55.1 ст.55 ПК України передбачено, що податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов'язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства.

Разом з тим, судом не встановлено підстав для визнання рішення контролюючого органу протиправним та його скасування.

Під час судового розгляду справи позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності рішення відповідача.

Окрім того, встановленні судом обставини виключають можливість зобов'язання відповідача прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць вересень 2017 року з додатками та доповнення до неї ТОВ “Нікея-ЛТД” та включити відомості до інформаційних баз даних Державної фіскальної служби України.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі – КАС України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у зв’язку із відмовою у задоволенні позову не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 77-78, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю "Нікея-ЛТД", відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій