Справа № 826/8903/17
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8903/17 Суддя першої інстанції: Шрамко Ю.Т.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Карпушової О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - Позивач, ФОП ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 року №47095-1305.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.08.2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що обов'язок зі сплати земельного податку виникає в особи з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно, здійснення підприємницької діяльності Позивачем без використання земельної ділянки у межах господарської діяльності не звільняє його від обов'язку сплати земельного податку, а саме по собі використання у такій діяльності належних на праві власності будівель (приміщень) не свідчить про те, що з такою метою використовується земельна ділянка.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити. При цьому посилається на те, що судом не було враховано, що матеріалами справи підтверджується використання об'єктів нерухомого майна, у тому числі земельної ділянки, у власній господарській діяльності Позивача. Крім того, стверджує на залишення судом першої інстанції поза увагою того, що Відповідачем, всупереч положень п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України, не надано розрахунок належної до сплати суми земельного податку. Також вказує на незастосування судом першої інстанції положень п. 297.1 ст. 297 ПК України до спірних правовідносин, а також помилковому врахуванні практики Верховного Суду України, яка стосувалася правил нарахування земельного податку у 2014 році.

Після усунення визначених в ухвалі від 30.10.2018 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу Відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що контролюючим органом було правильно та у відповідності до вимог чинного законодавства обраховано розмір належної до сплати суми грошового зобов'язання. Крім того, підкреслює, що із набуттям ознак суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку, а надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що разом з таким майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташовано.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2018 року справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16.01.2019 року.

У судовому засіданні представник Відповідача просив залишити без задоволення апеляційну скаргу Позивача з викладених у відзиві на неї підстав.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника контролюючого органу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з таких підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем згідно свідоцтва про реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_2 від 01.04.2008 року (а.с. 13), а також платником єдиного податку ІІ групи з 01.07.2015 року тимчасового витягу з реєстру платників єдиного податку від 23.06.2015 року №5123/С/26-58-17-05-09 (а.с. 14); місце провадження господарської діяльності - АДРЕСА_2.

Крім того, згідно договору купівлі-продажу від 26.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В.В. (а.с. 16-17), є власником нежитлової будівлі (літера АДРЕСА_2 площею 287,4 кв. м.

ГУ ДФС у м. Києві направлено ФОП ОСОБА_1 податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 28.04.2017 року №47095-1305 (а.с. 15), яким останньому визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб в сумі 140 699,71 грн.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 21, 269, 270, 286, 287, 297 ПК України, ст. 120 ЗК України та з урахуванням правових позицій Верховного Суду України, прийшов до висновку, що, оскільки Позивач, будучи суб'єктом підприємницької діяльності, не використовує у власній господарській діяльності земельну ділянку, на якій розташоване належне йому на праві власності нерухоме майно, підстави для скасування оскаржуваного індивідуального акту відсутні.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Приписи ст. 270 ПК України закріплюють, що об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

При цьому положеннями п. 271.1 ст. 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Пунктом 287.1 ст. 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Приписи п. 286.1 ст. 286 ПК України визначають, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, на переконання судової колегії, Апелянт помилково зазначає, що Відповідачем не було використано дані державного земельного кадастру при розрахунку податкового зобов'язання, оскільки таке твердження спростовується наявною у матеріалах справи копією довідки КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації» від 22.02.2017 року №Н-00805/2017 про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки (78:112:0029) (а.с. 34).

В абз. 1 п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України закріплено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Згідно пп. 14.1.42 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

У підпункті 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України закріплено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу). А землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника чи землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).

Згідно приписів ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічні правила переходу права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, регламентовані у статті 377 Цивільного кодексу України.

При цьому, відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

За результатами аналізу наведених вище правових норма судова колегія приходить до висновку, що фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Разом з тим, стверджуючи про обґрунтованість оскаржуваного індивідуального акту, суд першої інстанції не врахував такого.

Відповідно до п. 269.2 ст. 269 Податкового кодексу України особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Відповідно до пункту 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Підпункт 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України передбачає, що платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Як вбачається з матеріалів справи, між ФОП ОСОБА_1 (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_4 (Орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №1 від 01.12.2014 року, згідно якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у тимчасове платне користування (оренду) частину нежитлового приміщення, загальною площею 279,12 кв. м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 19-20). Строк дії договору - до 01.12.2017 року.

Крім того, між ФОП ОСОБА_1 (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_5 (Орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №1 від 01.04.2017 року, згідно якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у тимчасове платне користування (оренду) частину нежитлового приміщення, загальною площею 8,28 кв. м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 21-22). Строк дії договору - до 01.04.2018 року.

Тобто, належне ФОП ОСОБА_1 нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2, використовується ним як фізичною особою-підприємцем для здійснення господарської діяльності зі здавання в оренду власного нерухомого майна, що відповідає меті діяльності згідно КВЕД (а.с. 14).

Відтак, наявність двох умов надання пільги, а саме використання Позивачем власного нежилого приміщення у своїй господарській діяльності та наявність у нього статусу платника єдиного податку другої групи, обумовлює звільнення його від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), що доводить протиправність спірного податкового повідомлення-рішення.

Дана позиція повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.06.2018 року у справі № 826/14081/16. У даному рішенні суд касаційної інстанції, поряд з іншим, вказав на неприйнятність застосування до спірних правовідносин позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.11.2015 року у справі № 21-2352а15, оскільки правовідносини у справі, яка переглядалася Верховним Судом України, стосувалися податкового звітного періоду 2014 рік, а положення підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України були чинними в іншій редакції. Норма цього пункту викладена в новій редакції з 01.01.2015 року Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» 28.12.2014 року № 71-VIII, яка за своїм змістом має інше правове навантаження.

Ненадання судом першої інстанції оцінки вказаним обставинам та неправильне застосування норм матеріального права зумовило ухвалення останнім необґрунтованого рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, наслідком чого є скасування рішення суду із постановленням нового про задоволення позову.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 року №47095-1305 з огляду на встановлену відсутність правових підстав для нарахування земельного податку, судова колегія приходить до висновку про передчасність твердження Окружного адміністративного суду міста Києва про неможливість задоволення позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з ГУ ДФС у м. Києві на користь ФОП ОСОБА_1 витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, в сумі 3 517,49 грн. (1 407,00 грн. за подання позовної заяви майнового характеру та 2 110,49 грн. за подання апеляційної скарги на рішення суду), сплачених згідно квитанції платіжного доручення від 11.07.2017 року №79 на суму 1 600,00 грн. та від 14.09.2018 року №17 на суму 2 643,00 грн. Інша частина сплаченої згідно згаданих платіжних документів суми (7 25,51 грн., що дорівнює (1 600,00 - 1 407,00) + (2 643,00 - 2 110,49)) підлягає поверненню як надмірно сплачена у порядку, передбаченому ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати прийняте Головним управлінням ДФС у м. Києві (04161, м. Київ, вул. Полуденка, 33/19, ) податкове повідомлення-рішення від 28 квітня 2017 року №47095-1305.

Стягнути з Головного управління ДФС у м. Києві (04161, м. Київ, вул. Полуденка, 33/19, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в сумі 3 517 (три тисячі п'ятсот сімнадцять) гривень 49 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено « 16» січня 2019 року.