Справа № 826/14912/16
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Земляної Г.В., Мельничука В.П., при секретарі - Бродацькій І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року адміністративну справу за позовом Громадян Республіки Білорусь ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

Позивачі звернулися у суд із позовом до Державної міграційної служби України, у якому просили: визнати протиправним і скасувати рішення відповідача від 22.08.2016 року №436-16 та зобов'язати надати позивачам статус біженців.

В обгрунтування позовних вимог посилаються на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим ураховуючи позитивну рекомендацію Головного управління міграційної служби від 01.10.2009 про надання позивачам відповідного статусу та судових рішень, які набрали законної сили. Також, позивачі вказують на те, що відповідачем протиправно не було ураховано надані документи, а оскаржуване рішення підписано не уповноваженою особою.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року позов задоволено частково: визнано протиправним і скасовано рішення Державної міграційної служби України від 22.08.2016 №436-16; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про надання громадянам Республіки Білорусь ОСОБА_3, ОСОБА_4 статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту; відмовлено в задоволенні позову в іншій частині.

Судове рішення умотивовано тим, що встановлені судами при розгляді адміністративних справ №2а-8979/12/2670, №826/19807/14 обставини і висновки переконують суд у тому, що відносно ОСОБА_4 у судових рішеннях вже було зроблено зрозумілий висновок про наявність ознак, які дають підстави для визнання її біженцем. Також, суд вказав, що відповідач не врахував мотивів суду, якими були визнані протиправними і скасовані попередні рішення відповідача про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а при новому розгляді особової справи відповідачем не було здобуто від інших державних органів відомостей, які б перешкоджали встановленню ОСОБА_4 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунутвання вимог апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є правомірним та підстави для надання позивачам статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відсутні. Зокрема, відповідач вказує на те, що між ОСОБА_4 та її чоловіком в Республіці Білорусь наявні судові спори щодо розлучення та користування житловим приміщенням, а також стосовно неї порушено кримінальне провадження за образу судді, що на думку відповідача, свідчить про відсутність політичного підґрунтя та переслідування позивача з політичних мотивів. Також, відповідач посилається на те, що заявниця не відноситься до потенційних груп ризику зазнати переслідувань чи серйозної шкоди у разі повернення до Республіки Білорусь.

Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

З матеріалів справи убачається, що рішенням Державної міграційної служби України від 22.08.2016 року №436-16 відмовлено ОСОБА_4 та її сину - ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з тих підстав, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ст. 6 Закону№3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону відсутні.

Відповідно до ст. 9 Закону №3671 розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців 2-4 ч. 1 ст. 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Частиною 5 ст. 10 Закону №3671 передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом установлено, що 10.06.2009 року ОСОБА_4 звернулась до Управління міграційної служби у м. Києві із заявою про надання статусу біженця, за результатами розгляду якої ДМС України прийнято рішення від 22.05.2012 №221-12 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2012 року у справі №2а-8979/12/2670 визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України №221-12 від 22.05.2012 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зобов'язано ГУ ДМСУ в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_4 від 10.06.2009 №93.

Вказаним судовим рішенням установлено, що ситуація, яка склалась на Батьківщині позивача, є несприятливою і частково обґрунтовує доводи і пояснення, викладені в позовній заяві. Суд дійшов до висновку, що рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції не відповідає міжнародним принципам з питань міграції, оскільки позивач зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву; повідомила всі важливі факти, що були в її розпорядженні; повідомлені позивачем факти, відповідач не визнав такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача; позивач заслуговує на довіру, оскільки щодо неї не виявлено компрометуючої інформації.

У подальшому, за результатами розгляду особової справи відповідачем прийнято рішення від 03.11.2014 №555-14 про відмову ОСОБА_4 та її неповнолітньому сину - ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.01.2015 у справі №826/19807/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.07.2015, визнано неправомірним і скасовано рішення ДМС України №555-14 від 03.11.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, також установлено, що ситуація в країні походження ОСОБА_4 при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються ситуацією в країні.

Отже, судовими рішеннями, які набрали законної сили, установлено наявність підстав для визнання позивачів біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Однак, відповідач не врахував судові рішення, якими були визнані протиправними і скасовані попередні рішення про відмову у визнанні позивачів біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, при новому розгляді особової справи відповідачем не було здобуто від інших державних органів відомостей, які б перешкоджали встановленню позивачам статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість оскаржуваного судового рішення та наявність підстав для його скасування.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини 1 статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 34, 243, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 22 січня 2019 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя Г.В.Земляна

суддя В.П.Мельничук