Справа № 806/1969/18
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/1969/18

Головуючий у 1-й інстанції: Токарева М.С.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

18 січня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи- ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову винагороду,

В С Т А Н О В И В :
В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, за участю третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Житомирський ОВК), в якому просив:

-визнати протиправними дії Міністерства оборони України в частині відмови призначення та виплати одноразової грошової допомоги йому у зв`язку із встановленням інвалідності 2-ї групи інвалідності за захворюванням, пов`язаним з викоанням обов`язків військової служби по ліквідації аварії на ЧАЕС (п.25 протоколу 34 комісії МОУ від 30.03.2018);

- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплати, як інваліду 2 групи, одноразову грошову допомогу у відповідності до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві".

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що відповідно до норм чинного законодавства, право на отримання ОГД після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності та часу звільнення.

При цьому скаржник посилається на постанови Верховного Суду України від 18.11.2014 у справі №21-446а14, від 21.04.2015 у справі № 21-135а15 та постанови Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №276/322/17, від 06.02.2018 у справі №372/1258/16-а, від 01.08.2018 у справі №750/5060/17.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву.

Від третьої особи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, однак направили до суду заяви про розгляд справи без їх участі.

У відповідності до вимог ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 23.11.1971 ОСОБА_1 звільнено зі строкової військової служби у запас. Після звільнення позивача з військової служби у запас, останній перебуваючи в статусі військовозобов`язаного, був призваний на військові збори та в період з 11.05.1983 по 31.07.1986 приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

08.11.2011 під час первинного огляду ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок загального захворювання.

При повторному огляді 20.04.2015 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, безтерміново.

Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військового Міністерства оборони України 4602 від 03.12.2015, захворювання рядового у відставці ОСОБА_1 пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 30 березня 2018 року 34 засідання, позивачу відмовлено в призначенні ОГД з тих підстав, що згідно з п.п.2 ч.6 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається військовозобов`язаним, призваним на збори у разі встановлення інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовозобов`язаному при виконанні обов`язків військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів.

Не погоджуючись із вказаною відмовою та вважаючи її протиправною, позивач звернувся із позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувані дії відповідача є правомірними, а позовні вимоги-безпідставними, оскільки ні статтею 16 Закону 2011-ХІІ, ні Порядком 975, які діяли на час настання інвалідності позивача, не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати закінчення зборів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить зі слідуючого.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно частини п`ятої статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Питання пов`язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Так, відповідно до статті 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

20 грудня 1991 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Визначення соціального захисту військовослужбовців міститься у статті 1 Закону № 2011-ХІІ, та означає діяльність (функція) держави, спрямовану на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону № 2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

У п.6 ч.2 статті 16 Закону № 2011-XII (в редакції чинній на момент встановлення позивачу групи інвалідності) зазначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження цих зборів, служби у військовому резерві.

Отже, згідно статті 16 Закону № 2011-XII в редакції, що була чинна на момент встановлення позивачу інвалідності, право на отримання ОГД мали військовозобов`язані або резервісти, які отримали інвалідність не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 був призваний на військові збори та в період з 11.05.1983 по 31.07.1986 та приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а інвалідність ІІ групи, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС встановлена із 20 квітня 2015 року, тобто пізніше ніж через три місяці після закінчення військових зборів.

Крім того, статтею 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали особами з інвалідністю внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбачено виплату одноразової компенсації.

Відповідно до п. 7 ст. 16-3 Закону № 2011-XII якщо особа одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими нормативно-правовими актами, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за її вибором.

З метою уникнення подвійної виплати, колегією суддів для з`ясування чи скористався позивач своїм правом вибору на отримання відповідної допомоги при встановленні інвалідності внаслідок ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, колегією суддів запропоновано сторонам надати інформацію чи виплачувалась позивачу при встановленні інвалідності, пов`язаної ліквідацією наслідків на Чорнобильській АЕС, одноразова компенсація відповідно до ст.48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", про що постановлено відповідну ухвалу від 18.12.2018.

На виконання ухвали суду, відповідачем направлено до УПСЗН Радомишльської РДА відповідний запит, копію якого надано суду, однак станом на час розгляду справи, результати розгляду запиту відсутні.

Крім того, не надано такої інформації і позивачем.

Відповідно до ч.5 ст.77 КАС України, якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 77, 205, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.