Справа № 826/15466/16
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Кабінету Міністрів України, ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 26 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Прем'єр-міністра України Гройсмана Володимира Борисовича, треті особи: Пенсійний фонд України, Міністерство соціальної політики України про визнання протиправної бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Кабінету Міністрів України, Прем'єр-міністра України Гройсмана Володимира Борисовича, треті особи: Пенсійний фонд України, Міністерство соціальної політики України, в якому просив:

1. Визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невиконання п. 13 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру».

2. Визнати протиправною бездіяльність Прем'єр-міністра України Гройсмана Володимира Борисовича щодо неналежного керівництва роботою Кабінету Міністрів України в частині незабезпечення своєчасного прийняття та підписання нормативно-правового акту, який би врегулював питання перерахунку пенсій особам, що отримують пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

3. Зобов'язати Кабінет Міністрів України не зменшивши соціальні гарантії, які передбачались ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» (в попередній редакції) прийняти нормативно-правовий акт, яким врегулювати питання перерахунку розміру пенсій особам, що отримують пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру», поширивши його дію на період з 15.07.2016 р. - дня набрання чинності нової редакції Закону України «Про прокуратуру».

4. Встановити судовий контроль за виконанням судового рішення, надавши відповідачам 10 днів для подання суду звіту про виконання судового рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 26.09.2018 р. адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невиконання пункту 16 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII. Зобов'язано Кабінет Міністрів України забезпечити прийняття нормативно-правового акта про умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні. В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем 1 - Кабінетом Міністрів України подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 26.09.2018 р. та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення не відповідає критеріям, установленим статтею 242 КАС України, оскільки судом при його ухваленні неповно з'ясовано істотні для правильного вирішення справи обставини, порушено норми матеріального та процесуального права.

Так, п. 16 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» на Кабінет Міністрів України було покладено обов'язок у тримісячний строк привести свої існуючі нормативно-правові акти у відповідність із вказаним Законом, а не розробити та видати конкретний, новий нормативно-правовий акт про що вказує ч. 20 ст. 86 Закону N 1697-VII.

Отже, на думку апелянта, жодних часових рамок щодо визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, вищенаведеним Законом відповідачеві 1 не встановлено.

Окрім того апелянт зазначає, що застосування положень Закону України «Про прокуратуру» в частині перерахунку пенсій можливе за наявності фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Отже, у разі відсутності фінансового забезпечення, з метою збереження балансу інтересів всього суспільства, держава може змінювати механізм реалізації соціально-економічних прав.

Також апеляційну скаргу подано позивачем - ОСОБА_2, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким в цій частині позов задовольнити. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої станції під час прийняття рішення в оскаржуваній апелянтом частині було допущено порушення норм процесуального права, що полягає у ненаданні належної оцінки всім обставинам справи та доводам наведених позивачем. Просить суд розглядати справу без його участі. Зважаючи на те, що судом явка апелянта не визнавалася обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе подальший розгляд справи здійснювати без його участі.

Пенсійним фондом України відзиву у встановлений судом строк подано не було.

Міністерством соціальної політики України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу задовольнити повністю. Вважає, що при ухваленні рішення суду першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, апеляційна скарга Кабінету Міністрів України підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року N 794-VII (надалі - Закон N 794-VII) Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Частиною першою статті 49 Закону N 794-VII передбачено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Як визначено у частині другій статті 49 Закону N 794-VII, акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 51 Закону N 794-VII постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються на засіданнях Кабінету Міністрів України шляхом голосування більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону. Якщо проект рішення отримав підтримку рівно половини посадового складу Кабінету Міністрів України і за цей проект проголосував Прем'єр-міністр України, рішення вважається прийнятим.

Таким чином, Кабінет Міністрів України уповноважений видавати акти нормативного характеру видаються у формі постанов на основі та на виконання законів України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15 липня 2015 року визначалися Законом України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року N 1789-XII (надалі - Закон N 1789-XII).

Зокрема, статтею 501 цього Закону, за якою позивачу призначено пенсію, визначено, що обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком (частина тринадцята цієї статті).

Частина вісімнадцята статті 501 цього Закону у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, передбачала, що призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 76-VIII), яким, зокрема, частину вісімнадцяту статті 501 Закону № 1789-ХІІ викладено у такій редакції: «Умови на порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України».

Таким чином, повноваження на встановлення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури після 01 січня 2015 року законодавець делегував Уряду.

Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону № 76-VIII Кабінету Міністрів України доручено у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом:

забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону;

забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Пунктом 5 розділу III Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до перелічених законів України, зокрема, Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ.

Слід зауважити, що 15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII (надалі - Закон N 1697-VII), підпунктом 1 пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом: Закон України «Про прокуратуру»; із змінами, внесеними Законом України від 14 серпня 2014 року N 1642-VII, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46 2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50 1, частини третьої статті 51 2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Положеннями ч. 12 ст. 86 Закону №1697-VII також визначено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України (норми ст. 86 цього Закону щодо пенсійного забезпечення діяли до дня внесення змін до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2148-VIII).

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що у місячний строк з дня набрання чинності Законом №76-VIII, а саме з 01 січня 2015 року, Кабінет Міністрів України зобов'язаний був, зокрема, забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону, у тому числі щодо визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури.

Натомість Урядом відповідний нормативно-правовий акт не прийнято і умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури не визначено.

Посилання відповідача 1 на неможливість прийняття відповідного нормативно-правового акта із посиланням на те, що проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами та іншими органами влади, вірно не взято судом першої інстанції до уваги, оскільки це не спростовує факт невиконання вимог закону.

Разом з тим, положення Закону № 76-VIII, якими частину вісімнадцяту статті 501 Закону № 1789-XII та частину двадцяту ст. 86 Закону № 1697-VII викладено у новій редакції, не були визнані неконституційними Конституційним Судом України. Понад те, у рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 цей Суд вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає необґрунтованою позовну вимогу в частині зобов'язання Кабінету Міністрів України не зменшивши соціальні гарантії, які передбачались ст. 501 Закону України «Про прокуратуру» (в попередній редакції) прийняти нормативно-правовий акт, яким врегулювати питання перерахунку розміру пенсій особам, що отримують пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру», поширивши його дію на період з 15.07.2016 р. - дня набрання чинності нової редакції Закону України «Про прокуратуру».

Принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36 від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

В Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У Рішенні від 27 вересня 2010 року по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Одним із елементів права на суд є право на доступ до суду, який означає, що особа повинна мати можливість подати справу на розгляд, а суд повинен розглянути її без зайвих та неналежних правових чи практичних перешкод. Таке право покладає на державу як негативний обов'язок, - тобто утриматися від створення неналежних процесуальних перешкод для доступу до суду, - так і позитивний, тобто забезпечити практичний та ефективний доступ до суду.

Держави користуються певною свободою розсуду у сфері регулювання права на доступ до суду, яке залежить як від потреб і ресурсів суспільства, так і від конкретних осіб.

Безпосередньо доктрина обмежень на право доступу до суду була сформульована Європейським Судом у справі Ashingdane v. United Kingdom (1985), згідно якої такі обмеження, для того, щоб відповідати вимогам частини 1 статті 6 Конвенції мають: переслідувати правомірну мету, і не порушувати саму сутність права.

Як зазначено у пункті 36 рішення Європейського Суду у справі Golder United Kingdom, стаття 6 Конвенції містить право на суд, у якому право на доступ до суду, тобто право розпочати провадження в суді, становить лише один із його аспектів.

Відповідні принципи викладені таким чином:

а) Право на доступ до суду, гарантоване частиною 1 статті 6, не є абсолютним і може бути обмежене. Це дозволяє сама суть цього права, позаяк право на доступ до суду «за своєю природою вимагає регулювання державою - регулювання, що може різнитися залежно від часу та місця і відповідно до потреб і ресурсів суспільства та особи».

б) При встановленні таких обмежень Договірні держави користуються певною свободою розсуду, однак, остаточне вирішення того, чи було дотримано вимог Конвенції залишається за Судом. Він має впевнитися, що встановлені обмеження не порушують чи зменшують доступ, що залишився особі таким чином, що завдають шкоду самій суті права.

в) Більше того, обмеження не буде сумісним із частиною 1 статті 6, якщо воно не має правомірної мети і коли відсутнє пропорційне співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою.

Ці принципи визначають процес, що є невід'ємною частиною завдання Суду відповідно до Конвенції, визначення справедливої рівноваги між потребами загального інтересу суспільства та вимогами захисту фундаментальних прав особи.

З урахуванням наведеного вище, зважаючи на те, що норми ст. 50 1 Закону України «Про прокуратуру» втратили чинність, беручи до уваги набрання у подальшому чинності Законом № 1697-VII, яким по-іншому врегульовані правовідносини, пов'язані із пенсійним забезпеченням працівників прокуратури, пенсії, призначені за статтею 501 Закону № 1789-ХІІ не підлягають перерахуванню.

Таким чином, Урядом не може бути прийнято підзаконний нормативний акт на підставі норми Закону, яка втратила чинність та на час його затвердження діють інші норми, які визначають інший порядок, пов'язаний із пенсійним забезпеченням працівників прокуратури.

Суд першої інстанції приймаючи рішення, яким зобов'язав Кабінет Міністрів України забезпечити прийняття нормативно-правового акта про умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, з урахуванням правової оцінки, наданої судом зауважив, що при прийнятті нормативно-правового акта про умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури Кабінет Міністрів України повинен врахувати, що такий нормативно-правовий акт мав бути прийнятий ще 01 лютого 2015 року, оскільки працівники прокуратури, яким призначена пенсія, обґрунтовано розраховували на перерахунок пенсії та відповідне нормативне регулювання даного питання.

Натомість вказані висновки суду першої інстанції суперечать принципу дії законів та інших нормативно-правових актів в часі та діючому законодавству, оскільки механізм перерахунку пенсій повинен визначатися у відповідності до вимог Закону № 1697-VII, який містить інший порядок перерахунку пенсій аніж порядок, визначений ст. 501 Закону № 1789-ХІІ (в попередній редакції), а, отже, є помилковими.

Щодо позовної вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльність Прем'єр-міністра України Гройсмана Володимира Борисовича щодо неналежного керівництва роботою Кабінету Міністрів України в частині незабезпечення своєчасного прийняття та підписання нормативно-правового акту, який би врегулював питання перерахунку пенсій особам, що отримують пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру», колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 42 Закону N 794-VII Прем'єр-міністр України, зокрема, керує роботою Кабінету Міністрів України, спрямовує діяльність Кабінету Міністрів України на забезпечення здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, та здійснення інших повноважень, покладених на Кабінет Міністрів України; спрямовує, координує та контролює діяльність членів Кабінету Міністрів України, керівників інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, дає з цією метою доручення, обов'язкові до виконання зазначеними органами та посадовими особами; вносить на розгляд Верховної Ради України подання про призначення членів Кабінету Міністрів України (крім Міністра закордонних справ України та Міністра оборони України), а також Голови Антимонопольного комітету України, Голови Державного комітету телебачення та радіомовлення України, Голови Фонду державного майна України; вносить на розгляд Кабінету Міністрів України: пропозиції щодо кандидатур для призначення на посаду і звільнення з посади голів місцевих державних адміністрацій та щодо внесення Президенту України подань про призначення на посаду або звільнення з посади голів місцевих державних адміністрацій тощо.

Аналіз наведеної вище правової норми свідчить про те, що Прем'єр-міністр України не наділений повноваженнями одноособово приймати нормативно-правові акти за відсутності відповідних дій самого Кабінету Міністрів України, як колегіального органу.

Зважаючи на викладене вище, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача 2 щодо неналежного керівництва роботи Кабінету Міністрів України в частині забезпечення своєчасного прийняття та підписання нормативно-правового акта, який би врегулював питання перерахунку розміру пенсій особам, що отримують пенсії відповідно до Закону України про прокуратуру.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги відповідача 1 частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, з огляду на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права, колегія суддів вирішила згідно ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції скасувати в частині зобов'язання Кабінету Міністрів України забезпечити прийняття нормативно-правового акта про умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури з урахуванням правової оцінки, наданої судом. В решті рішення суду залишити без змін.

В той же час, оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновки суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її залишення без задоволення.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 26 вересня 2018 року скасувати в частині позовних вимог про зобов'язання Кабінету Міністрів України забезпечити прийняття нормативно-правового акта про умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О.Костюк

О.Є.Пилипенко

Повний текст постанови виготовлено 16.01.2019 р.