Справа № 620/3369/18
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3369/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Мельничука В.П.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2018 року, суддя Клопот С.Л., повний текст рішення виготовлено 07 листопада 2018 року, у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

У С Т А Н О В И Л А:

Позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 24.09.2018 року № 5.

Відповідно до рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник позивача адвокат ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ФОП ОСОБА_2 є платником орендної плати на землю.

Головним управлінням ДФС у Чернігівській області проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування плати за землю (орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності) за період з 2015 по 2018 роки.

Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 21.10.2010 року Євминська сільська рада як орендодавець надала ФОП ОСОБА_2 як орендару в строкове платне користування земельну ділянку для комерційного використання загальною площею 0,5276 га.

На земельній ділянці розміщені об»єкти нерухомого майна нежитлові будівлі гаражів, які належать на праві власності орендарю. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 27540,72 грн. Договір укладено строком на 49 років.

Відповідно до п.9 договору оренди земельної ділянки від 21.10.2010 розмір орендної плати становить 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає у грошовій формі 2754,07 грн. на рік.

Згідно з п.10 договору, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням цільового призначення та коєфіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами.

Відповідно до п. 13 договору оренди земельної ділянки, розмір орендної плати переглядається один раз на рік у разі, в тому числі зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством.

Як убачається з листа державного агентства земельних ресурсів України від 14.01.2015 № 6-28-0.22-215/2-15 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель» коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, розрахований відповідно до пункту 289.2 статті 289 Податкового кодексу України, станом на 1 січня 2015 року становить 1,249.

Листом державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 №6-28-0.22-201/2-16 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель» повідомлено, що коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, розрахований відповідно до пункту 289.2 статті Податкового кодексу України, станом на 1 січня 2016 року становить 1,433.

Згідно листа державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 №22-28-0.22-443/2-17 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель» значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки для земель несільськогосподарського призначення за 2016 рік - 1,06.

У листі державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2018 №6-28-0.22-244/2-18 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель» вказано, що значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки для земель несільськогосподарського призначення за 2017 рік - 1,0.

Під час перевірки податковим органом встановлено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки орендованої позивачем, з урахуванням індексації, повинна складати за 2015 рік - 34398,36 грн. (27540,72*1,249), за 2016 рік 49292,82 грн. (34398,36*1,433), за 2017 рік 52250,42 грн. (49292,85*1,06), за 2018 рік 52250,42 грн. (52250,42*1,0).

Зі змісту Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі» вбачається, що користування землею в Україні є платним.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

З 01.01.2011 набрав чинності Податковий кодекс України який, відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону України «Про оренду землі».

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХIII Податкового кодексу України.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 288.5. ст. 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу згідно з підпунктами: пп.288.5.1. не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки; пп.288.5.2. не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки; пп.288.5.3. може перевищувати граничний розмір орендної плати, встановлений у підпункті 288.5.2, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах.

В ході проведеної перевірки податковим органом встановлено, що орендна плата за період з липня 2015 року по грудень 2015 року складає 1719,94 грн., за 2016 рік складає 4929,28 грн, за 2017 рік складає 5225,04 грн, за період з січня 2018 року по липень 2018 року - 3047,94 грн.

Таким чином, позивачем було порушено п. 289.1 та п. 289.2. статті 289 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI зі змінами та доповненнями, зокрема, при розрахунку орендної плати за землю позивач не здійснював індексацію нормативної грошової оцінки земельної ділянки, в результаті чого платником занижено орендну плату за землю, що підлягає сплаті в розмірі 6430,48 грн., а саме за період з липня 2015 року по грудень 2015 року на 342,93 грн., за 2016 рік на 2175,21 грн, за 2017 рік на 2470,97 грн, за період з січня 2018 року по липень 2018 року - 1441,37 грн.

Відповідно до п. 288.2 ст. 288 ПК України платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду (п.288.3 ст.288 ПК).

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (п.288.4 ст.288 ПК).

Відповідно до п. 288.7. ст. 288 Податкового кодексу України, податковий період порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285 - 287 цього розділу.

Згідно ст. 285 Податкового кодексу України, базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року.

Статтею ст. 286 Податкового кодексу України визначено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом ст.286 Податкового кодексу України, платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і до 20 лютого подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 ПКУ, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями.

Згідно із п. 287.1 ст. 287 ПКУ власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок (п.289.1 ст.289 ПК).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = І : 100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік (п.289.2 ст. 289 ПК).

У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно, залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Згідно пункту 289.3 статті 289 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації не пізніше 15 січня поточного року забезпечують інформування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, і власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що лише договором оренди повинен визначатись розмір орендної плати, а тому зміна індексації нормативної грошової оцінки є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати шляхом внесення відповідних змін до договору і не тягне за собою автоматичної зміни умов договору щодо розміру орендної плати, а відтак і відповідного донарахування податковим органом суми податкового зобов»язання з орендної плати, колегія не може прийняти до уваги у повному обсязі з огляду на вищевикладені доводи суду, а також виходячи з принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Дана правова позиція викладена Верховним судом України у постанові від 02.12.2014 по справі №21-274а14, у постанові від 07.04.2015 по справі №21-117а15, Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2018 року по справа №826/12691/13-а.

Будь-яких змін щодо розміру орендної плати відповідно до умов договору оренди податковий орган під час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не приймав.

Крім того, судова колегія зазначає, що нормативну грошову оцінку землі для визначення розміру земельного податку податковим органом розраховано на підставі даних державного земельного кадастру та з дотриманням порядку, встановленого Законом України "Про оцінку земель", що підтверджується листом Державного агенства земельних ресурсів від 14.01.2015 року (а.с.40), листом Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 року (а.с.41), листом від 12.01.2017 року Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (а.с.42), листом від 11.01.2018 року Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (а.с.43).

Щодо посилання апелянта на постанову від 20.06.2018 року Верховного Суду, то колегія суддів враховує, що у даній справі не всі обставини справи є аналогічними, зокрема, розрахунок податковим органом було проведено самостійно без посилання на дані державного земельного кадастру, тоді як у спірне податкове повідомлення-рішення прийняте, як вже судом зазначено вище, з урахуванням даних державного земельного кадастру.

Не приймаються до уваги судовою колегією і доводи апелянта про ненадання судом першої інстанції можливості виконати вимогу ухвали суду від 12.10.2018 року в частині надання відповіді на відзив.

Як убачається із ухвали суду від 12 жовтня 2018 року такої вимоги перед позивачем суд не ставив, а лише з посиланням на ст. 162-164 КАС України зазначив, що у разі подання позивачем відповіді на відзив встановити 5-денний строк з дня отримання відзиву на позов.

Крім того, колегія суддів вважає, що не подання відповіді позивачем на відзив відповідача ніяким чином не впливає на законність прийнятого судом першої інстанції рішення і не є підставою для скасування судового рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Мельничук В.П.

Повний текст виготовлено: 16 січня 2019 року.