Справа № 540/2379/18
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2019-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/2379/18

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Василяки Д.К.,

при секретарі: Собчук Є.В., за участю представників відповідача Мамєтової Т.О., Бускас К.Б., розглянувши за правилами спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення про припинення виплати пенсії та зобов'язання виплатити заборгованість,

встановив:

ОСОБА_3 (ОСОБА_3, позивач) звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (ГУ ПФУ в Херсонській області), у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про припинення виплати пенсії починаючи з 01.05.2018 року;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області виплатити заборгованість з пенсії негайно після проголошення судового рішення, а також утриматись від припинення її виплати в подальшому.

Свої вимоги мотивує тим, що з 2011 року вона здобула право на отримання пенсії за вислугою років та є військовим пенсіонером. До листопада 2014 року перебувала на обліку в ГУ ПФУ в Луганській області. Проте, у населеному пункті, в якому вона мешкала, було припинено здійснення повноважень відповідним органом Пенсійного фонду України, а також зупинені до моменту повернення окупованої території під контроль органів державної влади виплати з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Внаслідок чого позивач змушена була звернутися із заявою про взяття на облік та виплату пенсії до іншого територіального органу Пенсійного фонду України. Таким чином до квітня 2018 року позивач отримувала пенсійні виплати, перебуваючи на обліку в ГУ ПФУ в Херсонській області. Проте з травня 2018 року нараховувати та перераховувати на її картковий рахунок пенсійні виплати було припинено. Як дізналась позивач з листа ГУ ПФУ в Херсонській області виплата пенсії була припинена починаючи з 01.05.2018р. у зв'язку з тим, що «В списках пенсіонерів з числа внутрішньо переміщених осіб, по яких за даними інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які виїхали понад 60 днів до дати контрольної перевірки, значиться ОСОБА_3». Згідно цього ж листа відповідача від 23.10.2018 на підставі витягу з протоколу засідання комісії з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_3 поновлено виплату пенсії з 01.05.2018. Зазначає, що у жовтні 2018 року на картковий рахунок ОСОБА_3 у ПАТ «Ощадний банк України» було нараховано заборгованість за невиплачену пенсію починаючи з травня 2018 року по жовтень 2018 року у сумі 34259,22 грн., проте виплачено лише пенсійне забезпечення за 1 місяць в сумі 5709,87 грн. На цей час з невідомих причин лишається не виплаченою заборгованість в сумі 28549,35 грн.

Враховуючи викладене, позивач вважає рішення пенсійного органу про припинення виплати їй пенсії та не виплату заборгованості, що утворилась, протиправними, а свої права та законні інтереси порушеними, просить суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 14 грудня 2018 року, у зв'язку із усуненням позивачем недоліків позовної заяви, відкрито спрощене провадження у даній справі, вирішено розглядати справу із викликом сторін у судове засідання, запропоновано відповідачу надати суду відзив на позовну заяву.

02.01.2019 року відповідачем суду було надано відзив на позовну заяву, за змістом якого Пенсійний фонд заперечує проти заявлених позовних вимог. Зазначає, що у спірних правовідносинах орган Пенсійного фонду України здійснював свої повноваження в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законами України.

Пояснює, що відповідно до статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" в разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 Закону 1706 рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

В списках пенсіонерів з числа внутрішньо переміщених осіб, по яких за даними інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які "виїхали" понад 60 днів до дати контрольної перевірки, значиться ОСОБА_3

Таким чином, виплата пенсії позивачу була припинена починаючи з 01.05.2018 та передана необхідна інформація до відповідних структурних підрозділів з питань соціального захисту населення для проведення перевірки відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам".

Проте, на підставі витягу з протоколу засідання комісії з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та заяви позивача виплата пенсії поновлена з 01.05.2018 року. Пенсійні кошти за жовтень 2018 року нараховані та перераховані на рахунок ОСОБА_3 в установі банку. Кошти з травня по вересень 2018 року нараховані на додаткові відомості у жовтні 2018 року та будуть виплачені на умовах окремого порядку визначеного Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судове засідання 03.01.2019 року представник позивача не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за своєї відсутності або відсутності представника суду не надавав.

Представник відповідача в судове засідання прибув, розгляд справи відкладено до 14.01.2019 року з метою надання представником відповідача суду додаткових доказів у справі.

В судове засідання 14.01.2019 року представник позивача не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за своєї відсутності або відсутності представника суду не надавав.

Представник відповідача в судове засідання прибув, надав свої пояснення та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Таким чином суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності позивача або його представника.

Заслухавши думку представників відповідача, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши доводи позову та відзиву на позов, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного: позивач є пенсіонером та отримує пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1. Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні раді від 09.12.2016 р. № 434 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживанням позивача є: вул.. 49 Херсонської Гвардійської дивізії, б. 16 кв. 11, місто Херсон, 73000.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України в Херсонській області та отримував пенсію, з травня 2018 року пенсійні виплати їй були припинені, що не заперечується сторонами.

Відповідач, припиняючи нарахування та виплату позивачу пенсії, посилається на статтю 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", згідно якої в разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 Закону 1706 рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Відповідач пояснив, що в списках пенсіонерів з числа внутрішньо переміщених осіб, по яких за даними інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які "виїхали" понад 60 днів до дати контрольної перевірки, значиться ОСОБА_3

Згідно відзиву на адміністративний позов виплата пенсії позивачу поновлена з травня 2018 року, виникла заборгованість по пенсії з травня по вересень 2018 року вважається нарахованою, але не виплачується.

Перевіряючи оскаржувані рішення, дії/бездіяльність відповідача на відповідність положенням ч.2 ст.2 КАС України, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (далі по тексту Закон № 1058-IV)

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Суд зазначає, що конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Згідно відзиву на адміністративний позов виплата пенсії позивачці припинена внаслідок тривалої її відсутності (понад 60 днів) за місцем проживання як внутрішньо переміщеної особи, тоді як Закон № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Крім того, правовий висновок відносно застосування ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" міститься у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 р. по справі №805/402/18 (провадження Пз/9901/20/18) і полягає у тому, що за відсутності визначених законом підстав виплати за пенсією не можуть бути припинені.

У ході розгляду спору судом встановлено, що у спірних правовідносинах відсутні і приводи, і підстави для припинення виплати пенсії, визначені ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Вирішуючи спір, суд наголошує, що норми підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі і постанов КМУ, на які посилається відповідач, не можуть змінювати приписів закону України.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Вказані обставини припинення виплати пенсії, нарахування та невиплата пенсії, свідчать про те, що невиплата вказаних належних позивачу сум є втручанням у право позивача на мирне володіння майном.

Зазначена правова позиція, викладена і в рішенні ЄСПЛ по справі "Суханов та Ільченко проти України" від 26.06.2014 (за заявою №68385/10 та №71378/10), відповідно до якої, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинним Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Враховуючи наведене наявні підстави вважати, що у позивача наявні "законні сподівання", оскільки останній отримав право на такі суми відповідно до Закону №1058-IV

З відзиву на адміністративний позов встановлено, що суми щомісячних пенсійних виплат нараховані відповідачем, однак не виплачені, що послугувало підставою для звернення до суду, розмір суми, яка заявлена до стягнення сторонами не заперечується, а тому суд вважає за необхідне обтяжити відповідача обов'язком виплатити позивачу суму пенсійних виплат, нарахованих у період з 01.05.2018 року по 30.09.2018 року.

Посилання відповідача на окремий порядок при виплаті пенсій, визначений Кабінетом Міністрів України, є необґрунтованим, оскільки при зверненні позивача з заявою про поновлення пенсійних виплат відповідний порядок не прийнято, відповідно право особи на виплату пенсійних виплат не може бути поставлено в залежність від наявності такого порядку, в силу норм прямої дії ст.ст. 19, 22, 46 Конституції України.

Крім того, відповідач не зазначив суду який саме порядок КМУ він застосовує до спірних правовідносин.

Відповідно до ст.ст.7,9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно з положеннями частини першої, восьмої статті 139 КАС України судові витрат стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судовий збір у розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

В судовому засіданні 14.01.2019 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 257-263, 295, 297, 371 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, рнкопп НОМЕР_2) до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) про визнання протиправним та скасування рішення про припинення виплати пенсії та зобов'язання виплатити заборгованість - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_3 починаючи з 01.05.2018.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області виплатити заборгованість з пенсії ОСОБА_3 в сумі 28549,35 грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення пенсійних виплат в межах стягнення за один місяць.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, рнкопп НОМЕР_2) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, 73005, м. Херсон вул. 28 Армії, 6).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 18 січня 2019 р.

Суддя Василяка Д.К.

кат. 112010200