Справа № 0340/1249/18
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/1973/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2018 року (ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження головуючим-суддею Лозовським О.А.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області (далі - ГУ ДФС у Волинській області) №457739-13 від 18.10.2017, яким їй було визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік у розмірі 14 664,58 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 31.08.2018 адміністративний позов було задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДФС у Волинській області подало апеляційну скаргу, в обґрунтування доводів якої зазначає, що оспорюване рішення прийняте правомірно у зв'язку із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а неприйняття сільською радою рішення про встановлення місцевого податку в силу п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, не є перешкодою для його адміністрування у 2016 році. Тому просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31.08.2018 та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2, яка підтримала апеляційну скаргу, представника позивача ОСОБА_3, який заперечував проти її задоволення, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, відповідно до якої відмовити позивачу в задоволенні позову, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок, 46-Б по вулиці Набережній у селі Товпижин Демидівського району Рівненської області, загальною площею 463,6 кв.м., житловою площею 175,7 кв.м., що підтверджується копією договору дарування житлового будинку від 21.06.2013, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.06.2013.

Головним управлінням ДФС у Волинській області проведено нарахування позивачу податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік у сумі 14 664,58 грн та сформовано і направлено оспорюване рішення.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що Товпижинська сільська рада Демидівського району Рівненської області не приймала та не оприлюднювала до 15.07.2015 рішення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2016 рік, а тому вважав відсутніми підстави для справляння цього податку за 2016 рік у спірному випадку. Крім того, при направленні оспорюваного рішення податковий орган порушив п.9 Розділу ІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1204 від 28.12.2015, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.01.2016 за №124/28254 (далі - Порядок №1204), оскільки не додав розрахунку податкового зобов'язання.

Проте, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, до яких суд прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

З 01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014, відповідно до якого статтю 266 ПК України викладено в іншій редакції та введено новий вид податку - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно п.п.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За змістом п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 цього Кодексу (в редакції чинній на 01.01.2015), ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Як передбачено п.п.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

З 01.01.2016 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-VІІІ від 24.12.2015, відповідно до якого п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, станом на 2016 рік) передбачено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України передбачено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Таким чином, законодавець встановив чіткий строк, до якого органами місцевого самоврядування необхідно прийняти рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Судом встановлено, що Товпижинською сільською радою Демидівського району Рівненської області, що є податковою адресою позивача, до 15 липня 2015 року рішення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2016 рік не приймалось та не оприлюднювалось.

В той час п.4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» встановлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Отже, у 2016 році зупинено дію п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, а, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Окрім того, п.п.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України визначено, що у разі не прийняття сільською, селищною, міською радою або радою об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Таким чином, ПК України встановлено обов'язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що пославшись на стабільність, як принцип податкового законодавства України стабільності, положення якого закріплені п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4, п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, ст.5 цього Кодексу, якою визначено порядок співвідношення податкового законодавства з іншими законодавчими актами, а саме, що для регулювання відносин у сфері справлення податків і зборів застосовуються поняття, правила та положення, які встановлені ПК України, ст.3, ч.3 ст.27 Бюджетного кодексу України, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що правила щодо прийняття місцевими радами рішень щодо зміни розмірів податків, які справляються до бюджетів та формують їх доходну частину, що визначені податковим та бюджетним законодавством, є однаковими.

Виходячи з правил податкового та бюджетного законодавства. суд першої інстанції вказав, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.

Даючи правову оцінку доводам відповідача з покликанням на Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-VІІІ від 24.12.2015, який набрав чинності з 01.01.2016, суд першої інстанції процитував положеннях п.7 та 4 Перехідних положень цього закону, вказавши, що цим Законом не внесені зміни до п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4 та п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, як і не було внесено змін до ч.3 ст.27 Бюджетного кодексу України, в результаті чого дійшов висновку про те, що дія зазначених норм, зокрема п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України Законом №909-VІІІ не зупинена, а відтак відсутні підстави для незастосування цих норм у спірних правовідносинах.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки п.4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-VIII від 24.12.2015, положення якого мають однакову юридичну силу на рівні з іншими нормами ПК України, визначено, що у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що приймаючи податкові повідомлення-рішення контролюючий орган діяв у спосіб, встановлений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-VIII від 24.12.2015, який не був визнаний неконституційним.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що прийняття Закону №909-VIII, яким внесені зміни до Податкового кодексу України в частині ставки податку та порядку прийняття та оприлюднення органами місцевого самоврядування рішень про встановлення місцевих податків та зборів (незастосування п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України) цілком узгоджується зі статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Захист власності), яка серед іншого визначає право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відтак, внесення змін до ПК України та механізму прийняття рішень щодо місцевих податків органами місцевого самоврядування слід вважати «законним втручанням» держави у мирне володіння майном особи та таким, що узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а саме не застосовані положення закону, які підлягали застосуванню.

Що стосується висновків суду першої інстанції про те, що відповідачем не надіслано розрахунок податкових зобов'язань, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.58.1 ст.58 ПК України, контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт : невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації; завищення розміру задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу; заниження або завищення суми податкових зобов'язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Відповідно до п.2 розділу ІІ Порядку №1204, у випадках, зазначених у пункті 1 цього розділу, відповідний структурний підрозділ контролюючого органу складає податкове повідомлення-рішення за такими формами Ф» - для платників податків - фізичних осіб, якщо відповідно до законодавства контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов'язання платника податків з причин, не пов'язаних із порушенням податкового або іншого законодавства (додаток 1).

Згідно п.9 розділу ІІ Порядку №1240, до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання (за наявності), зменшення (збільшення) суми податкових зобов'язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та пені із зазначенням у ньому дати та номера декларації (уточнюючого розрахунку), звіту за відповідний звітний період, щодо якого здійснюється розрахунок, та/або іншої інформації, необхідної для їх визначення.

Як вбачається з Додатку №1 до Порядку №1240, яким встановлено форму податкового повідомлення-рішення (форми «Ф»), у податковому повідомленні-рішенні зазначено про те, що до нього додається розрахунок податкового зобов'язання за наявності.

Отже, з урахуванням наведених вище положень Порядку №1240, надсилання платнику податків податковим органом з податковим повідомленням-рішенням (форми «Ф») розрахунку податкового зобов'язання можливе за його наявності. При цьому, Порядок №1240 окремо не встановлює типову форму для розрахунку.

Таким чином, не надіславши на адресу позивача разом із спірними рішеннями розрахунку податкового зобов'язання, контролюючим органом не було порушено вимоги чинного законодавства, оскільки такий розрахунок згідно Додатку №1 до Порядку №1240 додається за його наявності.

В ході апеляційного перегляду не підтвердилися обставини щодо порушення контролюючим органом прав, свобод та інтересів позивача, в свою чергу представником позивача не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на спростування заперечень відповідача.

Щодо інших доводів позивача, то такі не вказують на порушення контролюючим органом вимог законодавства України при прийнятті оспорюваного рішення.

Отже, в обсязі встановлених у справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем доведено факт правомірності прийнятого ним оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, через що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2018 року по справі №0340/1249/18 скасувати та прийняти постанову, відповідно до якої в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 22.01.2019.