Справа № 825/428/16
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/428/16 Головуючий у 1 інстанції: Скалозуб Ю.О.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Файдюка В.В. Чаку Є.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області, Борзнянської міської ради Борознянського району Чернігівської області, третя особа - ОСОБА_5, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області, Борзнянської міської ради Борознянського району Чернігівської області, третя особа - ОСОБА_5, в якому просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 17096227 від 30.01.2014 року у частині проведення реєстрації права власності на нерухоме майно (веранди ''а'' загальною площею 28,9 кв.м. та тамбуру ''а1'' загальною площею 52,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1) за ОСОБА_5.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено. Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Борзнянського районного управління юстиції Чернігівської області Лєдяєвої Тетяни Петрівни № 17096227 від 30.01.2014 в частині проведення реєстрації права власності на нерухоме майно (веранди ''а'' загальною площею 28,9 кв.м. та тамбуру ''а1'' загальною площею 52,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1) за ОСОБА_5.

Не погодившись з рішенням суду, третя особа - ОСОБА_5 звернулась з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що у суду першої інстанції були відсутні законні підстави не лише кваліфікувати неподання відзиву як визнання позову, а й приймати визнання позову, якби такі заяви були б навіть і подані відповідачами, оскільки у спірних правовідносинах, визнання позову суперечить закону та порушує законні права, свободи та інтереси ОСОБА_5, як власника нерухомого майна.

10 грудня 2018 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 липня 2015 року ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,0216 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер - НОМЕР_1), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8).

До набуття у власність вказаної земельної ділянки позивач її орендував з 2007 року.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20.12.2012 р. затверджено мирову угоду, відповідно до якої, за ОСОБА_5 визнано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 96,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (А.С. 13-14).

Державним реєстратором прав на нерухоме майно Борзнянського районного управління юстиції Чернігівської області Лєдяєвою Т.П. 30.01.2014 р. за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на зазначене вище нежитлове приміщення загальною площею 96,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, а також зареєстровано право власності на веранду «а» площею 28,9 кв.м. та тамбур «а1» площею 52,8 кв.м., індексний номер - 17096227 (а.с. 12).

Позивач, вважаючи вказані дії та рішення про реєстрацію права власності такими, що прийняті з грубим порушенням чинного законодавства, звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст. 3 цього Закону, державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Органи державної реєстрації прав, державні реєстратори забезпечують достовірність інформації, її захист від несанкціонованого доступу, оновлення, архівування та відновлення даних, їх оперативний пошук і документальне відтворення процедури державної реєстрації прав, оперативне надання витягів про зареєстровані права та/або їх обтяження з Державного реєстру прав (ч. 5 ст. 10 вказаного Закону).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Згідно ч. 1 статті 19 вказаного Закону, державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20.12.2012 р. затверджено мирову угоду, відповідно до якої, за ОСОБА_5 визнано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 96,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (А.С. 13-14).

30.01.2014 р. державним реєстратором за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 96,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Вказану реєстраційну дію державним реєстратором проведено на підставі ухвали Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20.12.2012 р. про затвердження мирової угоди (а.с.13 -14).

Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, державним реєстратором під час внесення відомостей про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, зареєстровано право власності на складові частини об'єкта нерухомого майна, а саме: веранду «а» площею 28,9 кв.м. та тамбур «а1» площею 52,8 кв.м., індексний номер - 17096227 (а.с. 12).

Також, з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції оглянуто в судовому засіданні належним чином завірену копію технічного паспорту на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 та встановлено, що станом на час реєстрації права власності на нежитлове приміщення, веранда «а» та тамбур «а1» вже були наявні, як складові частини об'єкта нерухомого майна.

У зв'язку із вищевказаним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що дії державного реєстратора під час вчинення реєстрації відповідали вищевказаним нормам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема статтям 2, 3, 19 Закону.

Однак, підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 стало те, що відповідачем не подано суду першої інстанції відзиву на позов без поважних причин, що було кваліфіковано судом першої інстанції, як визнання позову, з посиланням на ч. 4 ст. 159 КАС України.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, згідно ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Разом з тим, відповідно до статті 175 КАС України, у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати:

1) суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову;

2) позивачу, іншим відповідачам, третім особам копію відзиву та доданих до нього документів.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи доказами.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Таким чином, надання або ж ненадання відзиву на позовну заяву є правом відповідача, а не його безпосереднім обов'язком. При цьому, процесуальним наслідком ненадання відповідачем відзиву є вирішення справи судом за наявними в справі матеріалами.

Відтак, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву та доказів в обґрунтування заперечень тягне за собою вирішення справи на підставі наявних доказів.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на ту обставину, що спірна реєстраційна дія державного реєстратора є законною та її правомірність підтверджена матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_6, а тому постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_6

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_6 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Файдюк В.В. Чаку Є.В.
Повний текс постанови виготовлено 21.01.2019 року