Справа № 804/2058/18
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2019-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 січня 2019 року м. Дніпросправа № 804/2058/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Чабаненко С.В.,

суддів: Чумака С.Ю., Юрко І.В.,

за участю секретаря судового засідання Сколишева О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Державного підприємства "Науково виробничий Комплекс "Автоматика та машинобудування" на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.05.2018 в адміністративній справі №804/2058/18 за позовом Державного підприємства "Науково виробничий Комплекс "Автоматика та машинобудування" до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Науково-виробничий комплекс «Автоматика та машинобудування» звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 26.10.2017 року № , № , № , № , № та № .

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 травня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся зі скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.10.2018 року явку учасників визнано обов'язковою. В судове засідання учасники справи, повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи не прибули, про причини неприбуття не повідомили, що відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, посадовими особами контролюючого органу в період з 17.08.2017 року по 29.08.2017 року, на підставі наказу № 4386-п від 14.08.2017 року, згідно п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78, п.82.2 ст.82 Податкового кодексу України, проведено планову виїзну перевірку ДП «Науково-виробничий комплекс «Автоматика та машинобудування» з питань дотримання податкового та валютного законодавства за період з 01.01.2014 року по 16.08.2017 року, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 16.08.2017 року.

За результатами перевірки 05.09.2017 року контролюючим органом складено акт № 10816/04-36-14-18/36004020, відповідно до висновків якого встановлено наступні порушення:

- п.п. 14.1.36 п.14.1 ст.14, п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, ст.135, п.138.2, п.138.4 ст.138 та п.п.138.8.1 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено фінансовий результат до оподаткування за 2014 рік на загальну суму 44517 грн., що призвело до завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за 2014 рік на загальну суму 44517 грн., в тому числі: 2 квартал 2014 року - 7578 грн., 3 квартал 2014 року - 19296 грн., 3 квартал 2014 року - 17643 грн.;

- п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено податковий кредит з податку на додану вартість на загальну суму ПДВ 8904 грн.;

- п. 57.3 ст. 57 Податкового кодексу України - платником порушено термін сплати узгодженої суми визначеної контролюючим органом грошового зобов'язання з податку на прибуток після оскарження;

- п.п.168.1.2, п.п.168.1.5 п.168.1 ст.168, абз. «а» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України - несвоєчасне перерахування податку на доходи фізичних осіб;

- п.п.168.1.2, п.п.168.1.5 п.168.1 ст.168, абз. «а» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України - несвоєчасне перерахування до бюджету військового збору.

На підставі висновків акту перевірки 26.10.2017 року Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області винесено:

- податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за штрафними санкціями у розмірі 104539,66 грн. та нарахована пеня в сумі 12302,41 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з військового збору за штрафними санкціями у розмірі 5706,86 грн. та нарахована пеня у сумі 473,28 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 44517 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість за податковим зобов'язанням у сумі 5045 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 2522,50 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток за штрафними санкціями у сумі 373,20 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток за штрафними санкціями у сумі 136,40 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті в межах повноважень податкового органу та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно. У той же час, позивач не довів обставин в обґрунтування заявлених позовних вимог, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовано приписами Податкового кодексу України (далі ПК України).

Відповідно до п.134.1 ст.134 ПК України у цьому розділі об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Пунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України встановлювалося, що до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Порядок оподаткування податком на додану вартість визначений розділом V Податкового кодексу України.

Згідно з п.198.1 ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

При цьому п.198.2 ст.198 цього Кодексу передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.

При цьому наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи, у перевіряємому періоді ДП «Науково-виробничий комплекс «Автоматика та машинобудування», як покупцем, було укладено з ТОВ «Металлсервіс Україна» договір купівлі-продажу № 0985 від 01.06.2014 р., предметом якого є постачання товару - металопрокату.

На виконання умов вказаного договору ТОВ «Металлсервіс Україна» виписано на адресу позивача видаткові накладні на товар (металопрокат) на загальну суму 53421,61 грн. (у т.ч. ПДВ 8903,53 грн.), а саме: № 34 від 12.11.2014 р., № 102 від 27.10.2014 р., № 101 від 27.10.2014 р., № 87 від 21.10.2014 р., № 86 від 21.10.2014 р., № 22 від 06.10.2014 р., № 21 від 06.10.2014 р., № 20 від 06.10.2014 р., № 49 від 11.09.2014 р., № 65 від 15.08.2014 р., № 59 від 14.08.2014 р., № 28 від 07.08.2014 р., № 77 від 28.07.2014 р., № 55 від 17.07.2014 р., № 4 від 03.06.2014 р., № 1 від 02.06.2014 р. та податкові накладні, суми ПДВ за якими ДП «Науково-виробничий комплекс «Автоматика та машинобудування» включено до складу податкового кредиту відповідного періоду. Також, ДП «Науково-виробничий комплекс «Автоматика та машинобудування» надано до суду акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) на підтвердження надання ТОВ «Металлсервіс Україна» послуг з порізки металопрокату

Дослідивши первинні документи, складені на підставі наведеного договору, а саме: видаткові накладні, податкові накладні, акти здачі приймання робіт, колегія суддів розцінює критично, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Металлсервіс Україна» не є виробником товару, поставленого товару на адресу позивача на підставі договору купівлі-продажу № 0985 від 01.06.2014 року. При цьому під час перевірки посадовими особами відповідача було проаналізовано номенклатури товарів, вказаних у виписаних постачальниками ТОВ «Металлсервіс Україна» податкових накладних за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р., та встановлено відсутність придбання зазначеного товару (металопрокат) в інших підприємств.

В даному випадку колегією суддів враховується, що мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності в цілому, а відтак і в кожній господарській операції, з яких складається господарська діяльність платника.

Платник, плануючи господарську діяльність, повинен прагнути до отримання економічного ефекту за рахунок приросту (збереження) активів, а не від мінімізації податкових платежів. Тому мотивація суб'єкта господарювання при вступі у господарські правовідносини повинна ґрунтуватися на тому, що розмір очікуваного доходу від господарської операції повинен бути істотним у порівнянні з розміром очікуваної податкової вигоди.

Для цього необхідно встановити, чи були зазначені операції (за умови досягнення поставлених завдань) спрямовані на одержання прибутку; чи було досягнуто платником заплановану мету господарських операцій та у разі її недосягнення встановити, які фактори перешкодили цьому; чи були у платника об'єктивні економічні підстави, не пов'язані з отриманням податкових переваг, для виконання цих операцій; чи було визначено платником ринкові ризики, супутні цим операціям; чи було фактично виділено платником кошти на виконання цих операцій; чи були співрозмірні залучені платником кошти та ресурси для виконання цих операцій з отриманим доходом з точки зору господарської розумності, відповідності дій суб'єкта господарювання звичаям ділового обороту.

При цьому, при визначенні податкових наслідків розглядуваних операцій необхідно враховувати, що ділова мета господарської операції є недобросовісною у разі домінування податкової мети (зниження податкового навантаження, одержання податкових пільг та переваг тощо) над комерційною метою.

Витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Отже, первинні документи, надані на підтвердження господарської взаємодії ДП «Науково-виробничий комплекс «Автоматика та машинобудування» з ТОВ «Металлсервіс Україна», які містяться в матеріалах справи є формально складеними, оскільки не підтверджіють реальної ділової мети по зазначеним операціям, а тому господарські операції між позивачем та вказаним підприємством не є реальними.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем безпідставно віднесено до складу податкового кредиту по взаємовідносинам із ТОВ «Металлсервіс Україна» суму у розмірі 8903,53 грн. та формування валових витрат. Отже, зменшення позивачу суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 44517 грн. за податковим повідомленням-рішенням від 26.10.2017 року № та збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість за податковим зобов'язанням у сумі 5045 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 2522,50 грн. за податковим повідомленням-рішенням від 26.10.2017 року № здійснено на законних підставах, з урахуванням чого означені податкові повідомлення - рішення винесені правомірно, у межах повноважень, наданих відповідачу законодавством України, а тому відсутні підстави для їх скасування судом.

При цьому колегія суддів критично розцінює доводи податкового органу враховані судом першої інстанції, щодо досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000292 від 08.05.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 212, ч.4 ст. 190, ч.3 ст.28, ст.205 КК України, за результатами якого встановлено, що учасниками організованої групи під керівництвом ОСОБА_3 в період 2014-2016 років зареєстровані або перереєстровані на підставних осіб ряд підприємств, в тому числі: ТОВ "Металлсервіс Україна" () з метою прикриття незаконної діяльності, шляхом використання їх реквізитів та банківських рахунків у злочинних схемах зі створення штучної документальної видимості здійснення фінансово-господарських операцій для незаконного завищення валових витрат з податку на прибуток підприємств та податкового кредиту з податку на додану вартість підприємствам реального сектору економіки. Також на банківські рахунки вказаних суб'єктів господарської діяльності з ознаками «фіктивності» перераховувалися грошові кошти реально діючих підприємств за нібито надані послуги, виконані роботи чи поставлені товари з метою переведення грошових коштів у готівкову форму та повернення їх клієнтам за вирахуванням певних відсотків.

Так, частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини першої статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту є Кримінальний процесуальний кодекс України (далі КПК України).

У частині першій статті 23 КПК закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частина друга цієї ж статті визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Як вбачається з даних ЄДРСР України, по кримінальному провадженню № 0000292 судом винесено вирок відносно ОСОБА_1, який фактично підписував фіктивні документи про придбання ним та ще однією особою корпоративних прав на 100% часток у статутному капіталі суб'єкта підприємницької діяльності - юридичної особи - ТОВ «Протметей Студіо» (), в подальшому змінено назву на ТОВ «ТД «Металургпром».

Таким чином, в даному випадку відсутній вирок суду, яким досліджувалися взаємовідносини ДП «НВК «Автоматика та машинобувдування» та ТОВ "Металлсервіс Україна" ().

Отже, наявність кримінального провадження, а не вироку суду, може бути визначена як доказ лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді.

Стосовно порушення позивачем п.57.3 ст.57 Податкового кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до висновків податкового органу платником порушено термін сплати узгодженої суми визначеного контролюючим органом грошового зобов'язання з податку на прибуток після оскарження. Суд зазначає, що 25.06.2013 року контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення № про визначення зобов'язання з податку на прибуток.

Вказане податкове повідомлення-рішення набуло статус узгодженого 03.03.2017 року, проте сплата грошового зобов'язання здійснена ДП «Науково-виробничий комплекс «Автоматика та машинобудування» 29.03.2017 року та 09.05.2017 року.

Відповідно до пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу (пункту 57.3 статті 57 Податкового кодексу України).

Згідно статті 126 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств, рентної плати протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

- при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

- при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Відповідно до пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України нарахування пені розпочинається:

а) при самостійному нарахуванні суми грошового зобов'язання платником податків - від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов'язання, визначеного цим Кодексом;

б) при нарахуванні суми грошового зобов'язання контролюючими органами - від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов'язання, визначеного у податковому повідомленні - рішенні згідно із цим Кодексом.

Таким чином, оскільки граничним терміном сплати зобов'язання з податку на прибуток, визначеного відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 25.06.2013 року, є 03.03.2017 року, а сплата відбулась лише 29.03.2017 року та 09.05.2017 року, тобто з затримкою на 24 та 66 календарних днів, застосування штрафної санкції у розмірі 10 та 20 відсотків погашеної суми податкового боргу, відповідно, є вірним.

Аналогічні порушення вимог Податкового кодексу України встановлені в частині сплати податку на доходи фізичних осіб та перерахування до бюджету військового збору.

Приписами п.п.168.1.2 ст.168 Податкового кодексу України встановлено, що податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Відповідно до п.п.168.1.5 ст.168 Податкового кодексу України, якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Пунктом «а» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України вказано, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані: своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що постанова суду першої інстанції ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні усіх обставин справи в їх сукупності. Судом вірно встановлено характер спірних правовідносин та обґрунтовано застосовано норми матеріального права до їх вирішення. Порушень норм процесуального закону, які б могли призвести до прийняття невірного рішення, не встановлено.

Доводи апеляційної скарги відповідача спростовуються дослідженими судом доказами та не можуть бути підставою для скасування постанови суду, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Науково виробничий Комплекс "Автоматика та машинобудування" - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.05.2018 в адміністративній справі №804/2058/18- залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду, відповідно до ст.ст. 328 - 329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак

суддя І.В. Юрко