Справа № 826/3794/17
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3794/17 Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю..

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року позивач, ОСОБА_3, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:

- скасувати наказ начальника ГУНП в Одеській області № 1567 о/с про звільнення у зв'язку зі скороченням штатів від 16 листопада 2016 року та поновити на посаді начальника Білгород-Дністровського відділу поліції;

- зобов'язати відповідача виплатити грошову компенсацію за 36 діб невикористаної чергової відпустки за період роботи з 01 січня 2016 року по день звільнення (з урахуванням даті поновлення на роботі);

- зобов'язати відповідача виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, тобто з 16 листопада 2016 року по час поновлення на роботі (п.24 Положення про проходження служби рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ, п.8 ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію);

- зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, визначену статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких осіб» та п.10 постанови КМУ від 17.07.92 № 393.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2018 року адміністративний позов задоволено частково:

- скасовано наказ начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області № 1567 о/с від 16 листопада 2016 року про звільнення у зв'язку зі скороченням штатів з посади начальника Білгород-Дністровського відділу поліції;

- поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника Білгород-Дністровського відділу поліції з 17.11.2016.

- стягнуто на користь ОСОБА_3 з Головного управління Національної поліції в Одеській області (вул.Єврейська, 12, Одеса, 65014) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 200094,25 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу у якій просить оскаржувану постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач вказує про дотримання відповідачем процедури звільнення позивача з посади в поліції на підставі п.4 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про національну поліцію» (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). При цьому, апелянт вказує, що Законом не врегульовано процедуру здійснення пропозиції наявних вакантних посад поліцейському, який попереджається про можливе звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, одночасно при вирішенні питання призначення позивача на посаду постійного штату було враховано висновок атестаційної комісії, попередній досвід та відношення до службової дисципліни та з врахуванням зазначених відомостей не прийнято позитивного висновку. Крім того, апелянт наголошував на тому, що позивачем пропущено строк звернення до суду.

26 грудня 2018 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким останній підтримує правову позицію суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, наказом від 16.11.2017 №1567 о/с відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», позивача звільнено зі служби в поліції з посади начальника Білгород-Дністровського відділу поліції відповідно до пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв'язку зі скороченням штатів.

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги частково та зазначив, що враховуючи порушення відповідачем при звільненні позивача вимог трудового законодавства, зокрема, статей 49-2 та 42 Кодексу законів про працю України, а тому звільнення позивача є незаконним, отже спірний наказ є протиправним та підлягає скасуванню. Судом першої інстанції зазначено також, що порядок звільнення працівника через скорочення штатів не визначений спеціальним законом, тому до правовідносин слід застосовувати загальні положення норм трудового законодавства.

Даючи правову оцінку викладеним обставинам, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, але за наступних доводів шляхом зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон) служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Частиною 1 статті 58 Закону визначено, що призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 77 Закону, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Порядок призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації регламентований ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію».

Згідно зі статтею 68 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції. Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону. Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства. Поліцейський, посада якого була скорочена, до дня його призначення на іншу посаду в поліції або звільнення зі служби в поліції зобов'язаний виконувати обов'язки за останньою посадою, яку він займав, якщо керівник органу (закладу, установи) поліції не покладе на нього інші обов'язки.

Отже, Законом передбачено, що гарантії захисту від незаконного звільнення розповсюджуються на поліцейських та полягають у тому, що в разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів, звільненню підлягають не усі поліцейські, а лише ті, посади яких скорочені.

Водночас, у випадку перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні, звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо.

При цьому, саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів до і після реорганізації.

Отже, у разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо.

Відповідно до частин 2-3 статті 68 Закону, поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Згідно з пунктом 4 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджене Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114, встановлено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Таким чином, нормами спеціального законодавства, а саме статті 68 Закону №580-VIII, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114, передбачено, що призначення поліцейського, посада якого скорочується, на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції здійснюється за умови можливості його подальшого використання на службі та з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків.

Відтак, наведеними нормами врегульовано процедуру призначення поліцейського, посада якого скорочується, на іншу посаду, а також порядок пропонування такої посади.

Застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин лише частини 2 статті 40, статті 49-2, частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України є помилковим, оскільки спірні правовідносини врегульовано нормами спеціального законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом від 16.09.2016 №2244 дск "Про організаційно-штатні зміни" оголошено наказ Національної поліції України від 02.09.2016 №788 дск.

Згідно доводів відповідача, скорочені були всі посади без виключення, у тому числі і посада позивача. При цьому, відповідач зазначив, що кількість посад у Білгород-Дністровському ВП ГУНП у тимчасовому штаті - 287, а в постійному - 249, тобто 38 посад було скорочено.

Водночас, апелянт, обґрунтовуючи свою позицію щодо скорочення посади, яку займав позивач, не надав штатний розклад, який існував до його звільнення та інформацію про кількість посад оперуповноважених, які не були зайняті на час його звільнення.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не довів факту скорочення посади позивача.

Натомість, з наявного в матеріалах справи витягу з наказу начальника ГУПН в Одеській області вбачається , що після звільнення позивача наказом від 03.03.2017 № 397 о/о на посаду начальника Білгород-Дністровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області призначено іншу особу.

Крім того, на виконання пункту 2 частини першої статті 65 та частини другої статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» відповідачем не було надано суду жодних доказів того, що з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків позивача, йому не могла бути запропонована робота в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області за умови дійсного скорочення штату.

Відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували про те, що позивачу пропонувались будь - які інші вакантні посади та докази відмови позивача від інших посад в будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З наведеного вбачається, що відповідачем не було здійснено передбачені Законом України «Про Національну поліцію» дії, що передували звільненню позивача за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Також не надано доказів того, що саме посада позивача з відповідними функціональними обов'язками була скорочена.

Більш того, судом першої інстанції вірно встановлено, що з 17 вересня 2016 року по 17 грудня 2016 року позивач перебував на лікуванні в медичних установах м. Києва на стаціонарному та амбулаторному режимі, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії листків непрацездатності № № 389191, 258415, 397309, 248451, 176487.

В обґрунтування своєї правової позиції про правомірність звільнення позивача, відповідач зазначив, що 09.12.2016 року на адресу позивача направлялись два рекомендовані листи про повідомлення про звільнення, однак такі не є доказом своєчасного повідомлення працівника про звільнення.

Жодних інших доказів, про повідомлення позивача за 2 місяці про наступне вивільнення (16.11.2016) відповідачем суду не надано.

Попередження у встановлений законом строк позивачу надіслано не було, про звільнення позивача було фактично, після спливу дати звільнення.

Відтак, оскаржуваний наказ винесено із порушенням процедури повідомлення позивача про можливе наступне звільнення (ч.1 ст.68 Закону України "Про Національну поліцію").

За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку, що при звільненні позивача не була дотримана процедура звільнення, позивача не було належним чином попереджено про наступне вивільнення, позивачу не були запропоновані всі вакантні посади, на які він претендувати з урахуванням з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків. Отже, звільнення є неправомірним і позивач підлягає поновленню на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Оскільки судова колегія прийшла до висновку про неправомірність звільнення позивача з раніше займаної посади та необхідність поновлення його на посаді, то на користь позивача підлягає стягненню суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, суд першої інстанції помилково при розрахунку сум грошового забезпечення за час вимушеного прогулу застосував положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 та здійснив розрахунок з урахуванням кількості робочих днів.

Питання про виплату грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988).

Пунктом 2 Постанови № 988 визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом МВС України від 06.04.2016 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 29 квітня 2016 року за № 669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260)

Пунктом 1 розділу 1 Порядку № 260 визначено критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Відповідно до пункту 6 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Пунктом 9 розділу І Порядку № 260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Отже, зі змісту Порядку № 260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, слідує, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Аналогічну позицію підтримує Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 826/5655/16.

З довідки Головного управління Національної поліції в Одеській області від 19.04.2017 №698 вбачається, що за останні два повних календарних місяці роботи перед звільненням, грошове забезпечення позивача склало: 8805,90 грн. за вересень 2016 року та 10698,08 грн. за жовтень 2016 року.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення складає 318,93 грн., обраховане як (8805,90 грн. грошове забезпечення за вересень 2016 року + 10968,08 грн. грошове забезпечення за жовтень 2016 року):62 кількість календарних днів).

Кількість днів вимушеного прогулу у період складає 623 календарні дні.

Відтак, сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, який належить стягнути з відповідача складає 198 693, 39 коп.

Отже, абз. 4 резолютивної частини рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення наступним чином: «Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_3 суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 198 693, 39 коп.»

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо звернення позивача до суду з позовом із пропуском строку, оскільки за загальним правилом, строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порушення прав позивача (звільнення з публічної служби) мало місце 16 листопада 2016 року.

З урахуванням дати ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом (03.02.2017) позивачем дотримано строк звернення до адміністративного суду, встановлений ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на час звернення із позовом).

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про поновлення на роботі, проте з інших підстав. Також, необхідно змінити резолютивну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2018 року, виклавши абз. 4 у редакції, що відповідає обставинам справи. У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст.315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково: необхідно змінити рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2018 рок, зазначивши у мотивувальній частині, що підставами для задоволення позовних вимог є доводи, викладені у даній постанові суду. А також, змінити резолютивну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2018 року, виклавши абз. 4 у редакції, що відповідає обставинам справи. У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів ,

П О С Т АН О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2018 року - задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2018 року, зазначивши, що підставами для задоволення позовних вимог є доводи, викладеній в даній постанові Шостого апеляційного адміністративного суду.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2018 року в його резолютивній частині змінити, викласти четвертий абзац в наступній редакції:

"Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (вул.Єврейська, 12, Одеса, 65014) на користь ОСОБА_3 (і.н. НОМЕР_1, АДРЕСА_1) суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 198 693, 39 коп. (сто дев'яносто вісім тисяч шістсот дев'яносто три) грн.39 коп.".

У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 21.01.2019.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В.Безименна,

А.Ю. Кучма