Справа № 826/14459/15
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Файдюка В.В. Чаку Є.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому, з урахуванням уточненого позову, просив:

- визнати бездіяльність Кабінету Міністрів України по виконанню взятих державою на себе зобов'язань по виконанню міжнародних договорів щодо компенсації майна сімї ОСОБА_5, як вимушеним переселенцям із Польщі у 1945 р.

- зобов'язати Кабінет Міністрів України компенсувати йому майно, яке належало його діду - ОСОБА_7, бабусі - ОСОБА_8 та матері ОСОБА_9, як переселенцям із Польщі у 1945 році, за рахунок державного бюджету.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що Урядом УРСР вартість майна та землі, залишених в Польщі компенсована його сім'ї не була, у зв'язку із чим, порушенно його право на власність. На думку апелянта, відповідач зобов'язаний здійснити таку компенсацію відповідно до норм міжнародних договорів та Законів.

02 січня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_5 надійшли письмові пояснення.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до Евакуаційного листа від 13.02.1945 р. № 172, ОСОБА_9 з дозволу Головного Уповноваженого Уряду Української РСР була евакуйована в Запорізьку область УРСР разом з членами її сім'ї: дочками ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, сином ОСОБА_5, батьками ОСОБА_7, ОСОБА_8.

Відповідно до опису майна, що залишається ОСОБА_7 в с. Обша Білгорайського району Люблінського воєводства Польщі було залишено майно загальною вартістю 79 000 карбованців, а саме: житловий будинок побудований у 1929 році кубатурою 180м., вартістю 3200карбованців; сарай для худоби побудований у 1931 році кубатурою 162м., вартістю 1800 карбованців; сарай для хліба побудований у 1925 році, кубатурою 150м., вартістю 1650 карбованців; колодязь побудований у 1929р.вартістю 150карбованців; забор вартістю 100 карбованців; ліжко 3 шт. (кроваті) вартістю 150карбованців; стіл вартістю 50карбованців, стілець 3шт. (штуль) вартістю 60 карбованців; шафа 2шт.вартістю 180 карбованців; бочки 2шт.вартістю 220карбованців; скриня 2шт.вартістю 340карбованців.

Згідно з архівною довідкою, виданою Державним архівом Львівської області від 27.02.2007 р. № Г-268-07/п, сім'я ОСОБА_9 при переселенні мала всього 11,2 га землі, з них орної 7 га.

ОСОБА_5 було подано до Кабінету Міністрів України звернення щодо можливості отримання компенсації за майно, залишене родиною на території Республіки Польща, внаслідок примусового переселення до УРСР.

Листами Міністерства юстиції України від 28.04.2015 р. № Г-7513/8.1 та від 26.06.2013 р. № Г - 8278/12.2 позивача повідомлено, зокрема, що окремого закону, який визначав би статус осіб, що були примусово виселені з території Польщі на територію України у 1944-1946 роках, та вирішував питання повернення майна, яке було залишене на території Польщі під час переселення, або виплати компенсації за нього, питання успадкування цих прав, на сьогодні немає. Натомість пунктом 11 статті 9 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що особи, які після 09 вересня 1944 року були переселені на територію України з території інших країн, вважаються учасниками війни (зміни внесено згідно із Законом України від 02 жовтня 2003 року № 1219-ІV). Відповідно до статті 14 зазначеного Закону, для учасників війни передбачено низку пільг.

Позивач вважаючи, що Кабінетом Міністрів України було допущено бездіяльність по виконанню взятих державою на себе зобов'язань щодо компенсації майна його сім'ї, як вимушеним переселенцям із Польщі у 1945 році, звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Угодою між Урядом УРСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09.09.1944 (далі - Угода), про яку зазначає у позовній заяві позивач, врегульовані відносини щодо евакуації громадян української, білоруської, російської національностей, які проживають в Польщі та бажають переселитися з території Польщі на Україну.

Згідно статті 1 Двосторонньої Угоди, обидві Договірні Сторони зобов'язуються по підписанні цієї угоди приступити до евакуації всіх громадян української, білоруської, російської і русинської національностей, що проживають в Хелмському, Грубешувському, Томашувському, Любачувському, Ярославському, Перемишльському, Ліськовському, Замостінському, Красноставському, Білгорайському, Влодавському повітах і в інших районах Польщі, де можуть виявитися громадяни української, білоруської, російської і русинської національності, які побажають переселитися з території Польщі на Україну, та приступити до евакуації всіх поляків і євреїв, що перебували в польському громадянстві до 17 вересня 1939 року, які проживають в західних областях УРСР і бажають переселитися на територію Польщі. Евакуації підлягають лише ті з перелічених в абзаці 1 осіб, які виявили своє бажання евакуюватися і щодо прийняття яких є згода Уряду Української РСР і Польського Комітету Національного Визволення. Евакуація в добровільною і тому примус не може бути застосований ні прямо, ні посередньо. Бажання евакуйованих може бути висловлено як усно, так і подано на письмі. Уряд Української Радянської Соціалістичної Республіки заявляв, що евакуйовані на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки розміщуються згідно з їх бажанням або в колгоспному господарстві, або наділяються землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, але не більше 15 га. на одно господарство. Селяни, які переселяються на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки, якщо вони навіть і не мали землі на момент евакуації, в разі їх бажання будуть наділені землею на загальних підставах.

Пунктами 5, 6 статті 3 Угоди встановлено, зокрема, що договірні Сторони домовляються про наступне: на майно, яке залишає евакуйований на місці, складаються спеціальні описи. Описи складаються спільно Уповноваженими і Представниками Сторін. Вартість рухомого, а також нерухомого майна, яке лишається після евакуації, повертається евакуйованим за страховою оцінкою згідно з законами, що існують в Українській Радянській Соціалістичній Республіці і відповідно в Польській державі. В разі відсутності страхової оцінки, майно оцінюється Уповноваженими і Представниками Сторін.

Уряд Української Радянської Соціалістичної Республіки заявляв, що евакуйовані на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки розміщуються згідно з їх бажанням або в колгоспному господарстві, або наділяються землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, але не більше 15 га на одно господарство. Селяни, які переселяються на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки, якщо вони навіть і не мали землі на момент евакуації, в разі їх бажання будуть наділені землею на загальних підставах (частина четверта статті 1 Угоди).

Відтак, громадяни переселені згідно з Угодою з Польщі на Україну повинні були наділятися землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, якщо вони не розмішувалися в колгоспному господарстві. А вартість майна (рухомого та нерухомого) повинна була бути повернута евакуйованим після евакуації за страховою оцінкою згідно з законами, що існують в Українській Радянській Соціалістичній Республіці.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копій евакуаційного листа від 13.02.2015 р. № 172, опису майна, що залишається та архівної довідки від 27.02.2007 р. № Г-268-07/п, виданої Держаним архівом Львівської області, мати позивача ОСОБА_9 та членів її сім'ї, у тому числі позивача, було евакуйовано з території Польщі в Запорізьку область УРСР у 1944 році.

На території Польщі, в с. Обша Білгорайського району Люблінського воєводства Польщі було залишено майно загальною вартістю 79 000 карбованців належне діду позивача ОСОБА_13 та належні сім'ї землі всього 11,2 га, з них орної - 7 га.

Апелянт вказує, що йому та його родині не було виплачено компенсацію за майно, залишене родиною на території Республіки Польща, внаслідок примусового переселення до УРСР, відповідно положення Двосторонньої Угоди між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09.09.1944 р. та надав копії довідок Пустомитівської райдержадміністрації Львівської обл., Мелітопольської райдержадміністрації Запорізької обл., Державного архіву Запорізької обл., згідно яких, ні він, ні його родина не отримували компенсацію за залишене на території Польщі майно та землі.

Разом з тим, згідно листа Міністерства юстиції України від 28.04.2015 № Г-7513/8.1, позивача повідомлено про те, що 06 травня 1957 року в м. Варшава було укладено Протокол між Урядом І Української Радянської Соціалістичної Республіки і Урядом Польської І Республіки до Угоди 1944 року.

Статтею 4 цього Протоколу передбачалося, що остаточний взаємний розрахунок між Сторонами, зв'язаний з евакуацією українського населення з території Польщі до УРСР і польських громадян з території УРСР до Польщі, буде проведений згідно з підписаними актами і після підрахування всіх позначених Сторонами витрат по евакуації відповідно до абзацу другого статті 6 Угоди від 09 вересня 1944 року. Цей взаємний розрахунок буде проведений за згодою Сторін грошима або в натурі поставками сільськогосподарської і промислової продукції.

За інформацією Міністерства фінансів України розрахунки з переселенцями з Польщі проводились через обласні, районні, міські та і селищні фінансові відділи у порядку, визначеному відповідною інструкцією по здійсненню зазначеної Угоди між Урядом Української РСР і Польським Комітетом Національного Визволення.

До 1975 року витрати на проведення розрахунків з переселенцями передбачалися в республіканському бюджеті УРСР.

З 1975 року і до цього часу законами про бюджет УРСР та державний бюджет України такі витрати не передбачалися.

Окремого закону, який визначав би статус осіб, що були примусово виселені з території Польщі на територію України у 1944-1946 роках, та вирішував питання повернення майна, яке було залишене на території Польщі під час переселення, або виплати компенсації за нього, питання успадкування цих прав, на сьогодні немає.

Натомість, пунктом 11 статті 9 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що особи, які після 09 вересня 1944 року були переселені на територію України з території інших країн, вважаються учасниками війни (зміни внесено згідно із Законом України від 02 жовтня 2003 року № 1219-ІV).

Відповідно до статті 14 зазначеного Закону, для учасників війни передбачено низку пільг.

Для вирішення питання щодо надання статусу учасника війни заявникам необхідно звертатися до комісії для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу учасника війни, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Комісії створені та діють, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 1996 року № 458 «Про комісії для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу учасника війни, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі - постанова Кабінету Міністрів України).

Відповідно до підпункту «а» пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України комісії розглядають за зверненням громадян справи з питань встановлення статусу учасника війни за місцем перебування їх на пенсійному обліку, за місцем роботи, а для осіб, які не є пенсіонерами, за місцем проживання.

При цьому, пунктом 7 Типового положення про комісії для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу учасника війни, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 30 травня 1996 року № 79 (у редакції наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 06 серпня 2003 року № 218), передбачено, що підставою для встановлення статусу учасника війни, зокрема, є евакуаційний лист (архівна довідка), з яким необхідно звернутися до управління праці та соціального захисту населення за місцем проживання.

Під час апеляційного розгляду справи позивач повідомив суд, що він користується пільгами передбаченими Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до ч. 1 ст. 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

В силу пунктів 2, 6 статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України: вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості.

Частиною 1 ст. 19 вказаного Закону встановлено, що діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров'я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв'язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", Кабінет Міністрів України у сфері зовнішньої політики забезпечує відповідно до закону про міжнародні договори вирішення питань щодо укладення та виконання міжнародних договорів України.

Отже, Двосторонньою Угодою між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09.09.1944 передбачено, що евакуйовані з території Польщі на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки розміщуються згідно з їх бажанням або в колгоспному господарстві, або наділяються землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, але не більше 15 га на одно господарство та їм повертається вартість рухомого, а також нерухомого майна, яке лишається після евакуації за страховою оцінкою згідно з законами, що існують в Українській Радянській Соціалістичній Республіці і відповідно в Польській державі.

Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянин, розробляє проекти закону про Державний бюджет України, забезпечує відповідно до закону про міжнародні договори вирішення питань щодо укладення та виконання міжнародних договорів України.

Разом з тим, позивач не надав суду доказів того, що саме з вини відповідача допущено незаконну бездіяльність з питання компенсації родині позивача, що була переселена з Польщі до України у 1944 році на підставі Договору, оскільки, матеріали справи не містять доказів про перехід до відповідача обов'язків за Угодою між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09.09.1944 р., зокрема, щодо компенсації родині позивача за залишене на території Польщі майно та землі.

Крім цього, апелянтом не надано відповідних доказів про звернення родини позивача до компетентних державних органів про компенсацію майна після переселення до 1975 року та відмову у її наданні.

Доводи апелянта про те, що його рідні боялися вимагати у влади компенсації також не підтверджено належними доказами

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що у даній справі відсутні підстави для висновку про допущення відповідачем бездіяльності по виконанню міжнародних договорів щодо компенсації майна сім'ї позивача, як вимушеним переселенцям з Польщі у 1945 році та зобов'язання здійснити відповідну компенсацію.

Решта доводів та заперечень апелянта - висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Файдюк В.В. Чаку Є.В.

Повний текст постанови виготовлено 21.01.2019 року.