Справа № 826/13559/17
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.10.2018 за клопотанням Головного управління Національної поліції у м. Києві про закриття провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати неправомірною бездіяльність щодо захисту законних прав та інтересів позивача з приводу невжиття належних дій для розшуку та притягнення винних у невиконанні рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.07.2012;

- стягнути за рахунок державного бюджету 20 000,00 грн. моральної шкоди, 48 480, 00 грн. матеріальних збитків, 3 000,00 грн. судових витрат.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.10.2018 клопотання Головного управління Національної поліції у місті Києві задоволено; закрито провадження у справі № 826/13559/17 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати її, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та постановити нову ухвалу, якою направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, а також просить постановити щодо судді першої інстанції Амельохіна В.В. та відповідачів окремі ухвали про притягнення їх до відповідальності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги даного позову не можуть бути розглянуті в межах адміністративного провадження, а тому провадження у справі підлягає закриттю.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції порушив норми чинного законодавства, оскільки фактично обмежив право позивача на захист своїх прав у судовому порядку, що є підставою для її скасування.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)»

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з пунктами 1, 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, зокрема, що мають вирішуватись в порядку кримінального судочинства.

Тобто, законодавцем передбачено різновиди публічно-правових спорів, які належить розглядати не лише в адміністративному провадженні, а й у порядку кримінального судочинства.

З приводу подібних спірних правовідносин свою позицію у рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 висловив Конституційний Суд України, який зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.

Аналогічний висновок зроблено Конституційним Судом України у рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011, в якому зазначено, що з метою реалізації положень статті 55 Конституції України та недопущення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

З урахуванням викладеного колегією суддів враховується, що відповідно до п. п. 1, 9-1 ч. 1 ст. 303 Кримінального процесуального кодексу України у редакції, яка була чинною на момент подання даного позову до Окружного адміністративного суду міста Києва, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора - бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування; рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування - особою, якій відмовлено у задоволенні скарги, її представником, законним представником чи захисником.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

При цьому, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч. 1 ст. 1 КПК України).

Тобто, оскарження рішень, дій чи бездіяльності правоохоронних органів, які здійснені щодо кримінального провадження або у рамках кримінального провадження, може відбуватися виключно за правилами, встановленими Кримінальним процесуальним кодексом України, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, предметом спору у даній справі є оскарження ОСОБА_2 бездіяльності відповідачів щодо невжиття належних дій для розшуку та притягнення винних у невиконанні рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.07.2012.

При цьому, вимоги про стягнення за рахунок державного бюджету 20 000, 00 грн. моральної шкоди, 48 480, 00 грн. матеріальних збитків, 3 000,00 грн. судових витрат, є похідними від первинної вимоги про визнання бездіяльності протиправною.

Так, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.07.2012 у справі № 2-3274/12 позов задоволено частково; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «НП-Альтернатива» на користь ОСОБА_2 сплачену суму авансу у розмірі 48000 грн. за договором № 2501/Н від 19.04.2011 р. про надання послуг; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «НП-Альтернатива» на користь ОСОБА_2 сплачену суму судового збору у розмірі 480 грн.; в задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Позивачем було подано на ім'я начальника Деснянського районного управління поліції в м. Києві заяву про злочин від 16.08.2017 б/н, в якій він повідомляв про кримінальне правопорушення за ознаками складів злочинів, передбачених статтями 190, 191, 205, 212, 382 Кримінального кодексу України та просив:

- керуючись нормою статті 214 Кримінального процесуального кодексу України внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань матеріали про скоєне правопорушення групою осіб під керівництвом директора ТОВ «НП-Альтернатива» ОСОБА_3;

- забезпечити вчинення належних процесуальних дій для розшуку осіб, які за попередньою змовою отримали значні кошти та не виконують рішення суду;

- витребувати з Дніпровського районного суду матеріали за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «НП-Альтернатива» (знаходиться інформація про представника ТОВ в суді);

- витребувати з Деснянського ВДВС у м. Києві матеріали ВП №54055177 щодо провадження стягувача ОСОБА_2 до боржника ТОВ «НП-Альтернатива»;

- витребувати у реєстратора інформацію про засновників ТОВ «НП-Альтернатива»;

- за наслідками попереднього розслідування оголосити про підозру вищезазначеним особам, що діяли за попередньою змовою та отримали злочинним шляхом значні кошти;

- оголосити в розшук вищезазначених осіб, що діяли за попередньою змовою та отримали злочинним шляхом значні кошти та заборонити перетинати державний кордон України;

- на підставі отриманих персональних даних про учасників злочинного формування визнати ОСОБА_2 потерпілим;

- допитати свідків по справі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, адвоката в ТОВ «НП-Альтернатива» в Дніпровському суді м. Києва;

- належну відповідь та постанову направити на адресу ОСОБА_2 рекомендованим листом з метою вжиття подальших заходів, що передбачені чинним законодавством України.

В подальшому, що не заперечується сторонами, в поясненнях від 08.02.2018 б/н, позивач оскаржив бездіяльність посадових осіб Деснянського УП ГУНП в м. Києві щодо невнесення в ЄРДР інформації за його заявою про кримінальне правопорушення, подану заявником 16.08.2017 (справа № 754/13604/17) в судовому порядку.

Зокрема, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.12.2017 у справі № 754/13604/17 скаргу задоволено частково: зобов'язано уповноважену особу Деснянського УП ГУНП в м. Києві внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою ОСОБА_2 від 16.08.2017 про вчинення злочину.

26.05.2017 на підставі заяви ОСОБА_2 Деснянським УП ГУНП в м. Києві внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань з реєстраційним № 0006797 по факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України, про те, що 19.04.2011 невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами в сумі 48 000 грн., які належать ОСОБА_2

Вказане підтверджується листом Деснянського управління поліції від 19.12.2017 № 19393/125/49-2017 та витягом з кримінального провадження, копії яких містяться в матеріалах справи.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно зауважив, що такі діяння правоохоронних органів можуть бути оскаржені за правилами кримінального процесуального закону. Відтак, у межах спірних правовідносин Окружний адміністративний суд міста Києва не може вважатися належним судом, уповноваженим розглядати віднесений до юрисдикції кримінального судочинства спір.

Наведений висновок, поряд з іншим, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 24.04.2012 у справі № 21-989во10 та від 16.09.2015 у справі № 21-1666а15.

У контексті наведеного твердження ОСОБА_2 про те, що постановлення ухвали про закриття провадження у справі спричинено небажанням судді розглядати дану справу, є безпідставним та жодним чином не обґрунтованим. Навпаки, розгляд такої справи неналежним (у даному випадку адміністративним) судом зумовив би допущення перевірки дотримання правоохоронними органами вимог КПК України поза межами передбаченого останнім способами процесуального контролю.

Крім того, колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Отже, оскільки вказаний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, то на підставі п. 1 ч. 1 статті 238 КАС України суд першої інстанції правомірно закривив провадження в адміністративній справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Також, колегія суддів звертає увагу, що стосовно вимоги апелянта про постановлення окремих ухвал, то ні з матеріалів справи, ні з доводів апелянта не вбачається підстав для її задоволення, виключний перелік яких встановлений ст. ст. 249, 324 КАС України.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.10.2018 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 17.01.2019.