Справа № 1540/4709/18
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2019-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/4709/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Балан Я.В. розглянувши у порядку письмового провадження, за наявними матеріалами, адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 Бакарі до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 Бакарі до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про:

визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №169 від 05.09.2018 року, про відмову ОСОБА_1 Бакарі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобовязання Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 Бакарі щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Головним управлінням державної міграційної служби України в Одеській області не було обєктивно та належним чином встановлено наявність або відсутність конвенційних ознак позивача, які дають право останньому на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. ОСОБА_1 Бакарі зазначає, що відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» повязує надання статусу особи. Яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, він має реальні побоювання повертатися до Батьківщини, через увязнення його дядька за звинуваченням у розкраданні державних коштів.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження по справі.

У встановлений судом строк, відповідач надіслав відзив на позовну заяву (вхід. №34668/18 від 14.11.2018р.) та копію матеріалів особової справи позивача (а.с.45-155).

У відзиві на позовну заяву, відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що перевіркою Головного управління ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

У судове засідання, призначене на 15 січня 2019 року о 10 годині 00 хвилин, особи, які беруть участь у справі - не з'явились. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно повідомлялись.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

15 листопада 2018 року через канцелярію Одеського окружного адміністративного суду від представника позивача засобами електронного звязку надійшло клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Враховуючи положення ч.9 ст.205 КАС України розгляд справи здійснено судом без участі сторін у порядку письмового провадження.

Пунктом 10 частини 1 статті 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, ознайомившись з відзивом відповідача, дослідивши обставини якими обґрунтовуються позовні вимоги та перевіривши їх доказами суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, ОСОБА_1 Бакарі, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження ОСОБА_2Івуар, м. Далоа. Є громадянином ОСОБА_2Івуару, за національністю малейке, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова французька. За сімейним станом не одружений, дітей не має.

Зі слів позивача, 22 листопада 2015 року, авіарейсом Абіджан (ОСОБА_2Івуар) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна), легально перетнув державний кордон України на підставі паспортного документа та студентської візи.

У протоколі співбесіди позивача зазначено, що з 2015 по 2016 роки, ОСОБА_1 Бакарі навчався у Харківському національному автомобільно-дорожньому університеті (а.с.101).

До звернення до територіального підрозділу ДМС позивач перебував на території України нелегально (а.с.55-59).

27 серпня 2018 року, позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.72-75).

Щодо причин звернення за міжнародним захистом, ОСОБА_1 Бакарі зазначив, що йому загрожує небезпека через родинний зв'язок з його дядьком ОСОБА_1 Зумана, ІНФОРМАЦІЯ_2, якого, зі слів позивача, увязнили за звинуваченням у розкраданні державних коштів (дядько працював у державній компанії з ремонту доріг під назвою «Founds Dentretien Routier»). Позивач стверджував, що проходив стажування у державній компанії в якій працював дядько, саме тому він має побоювання також бути увязненим за розкрадання державних коштів. Поміж іншим ОСОБА_1 Бакарі мотивував своє звернення до територіального підрозділу ДМС бажанням легалізуватись на території України.

05 вересня 2018 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за результатами розгляду заяви та особової справи громадянина ОСОБА_1 Бакарі (а.с.112-126).

Відповідно до наказу Головного Управління МВС України в Одеській області №169 від 05 вересня 2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», відповідно п.п.4,6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року та п.п.4.3, 4.4. Правил наказу МВС від 07.09.2011 року №649, приймаючи до уваги письмовий висновок головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту ОСОБА_3, стосовно матеріалів особової справи №2018OD0132, громадянину ОСОБА_2Івуару ОСОБА_1 Бакарі - відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.127).

10 вересня 2018 року позивач отримав повідомлення від 05 вересня 2018 року вих.5/1-673 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту (а.с.128).

Не погоджуючись з вищевказаним наказом, позивач звернувся з даною позовною заявою до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закону України), біженцем визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч. 6 ст.8 Закону України, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обовязок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання (п. 32 постанови Верховного Суду від 26.06.2018 року, справа № 808/2817/16).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач не видає себе за іншу особу, звернувся із заявою про захист в Україні вперше, що підтверджено відповідями інших територіальних органів міграційної служби (а.с.137-149).

Тому, правомірність оскаржуваного рішення має бути перевірена на відповідність того чи має подана позивачем заява ознаки заяви, яка є очевидно необґрунтованою, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Це підтверджено правовою позицією Верховного Суду, викладеною в п. 23 постанови від 04 жовтня 2018 року, справа №826/1407/16.

Перевіряючи законність рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на відповідність цих критеріїв, суд дійшов висновку, що відповідач не допустив порушення зазначених норм права та оскаржуване рішення є законними та обґрунтованим.

Так, позивач перебуває за межами своєї країни.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Відповідно до розяснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Так, згідно інформації, розміщеної у мережі Інтернет, соціально-політична ситуація в регіоні постійного проживання позивача є стабільною, спостерігається зріст інвестицій та розвиток інфраструктури. Країна приваблива для туристів:

«…В економічній столиці Республіки Кот-д'Івуар - місті Абіджан - відбудеться VIII Міжнародна туристична виставка (SITA), присвячена новим технологіям у сфері туризму…» (інформація з сайту https://www.ukrinform.ua).

«…Після встановлення миру в ОСОБА_2Івуарі в 2011-му, країна досягнула значного прогресу в економічних реформах, зокрема, створивши умови для легкості ведення бізнесу. ОСОБА_2-Івуар є лідером в Африці за темпами економічного зростання. Крім нафтовидобувної, текстильної промисловості, машинобудування, ОСОБА_2Івуар продовжує розвивати сільське господарство. ОСОБА_2Івуар вважається шоколадним гігантом, оскільки країна виробляє до 40% какаобобів в світі.» (інформація з сайту https://fakty.com.ua).

Оцінюючи побоювання позивача з субєктивної сторони, слід зазначити, що такі побоювання мають бути переслідуваннями тільки за ознаками: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів, які у позивача відсутні.

Відповідно до протоколу співбесіди, ОСОБА_1 Бакарі стверджує, що він не переслідувався на території країни громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Окрім цього, позивач вказує, що не зазнавав жодних особистих переслідувань.

За матеріалами особової справи позивача відсутня інформація стосовно можливих переслідувань його близьких родичів, які залишилися проживати на Батьківщині (батьки, два брати) за вищезазначеними ознаками.

Повідомлена позивачем обставина ймовірного увязнення власного дядька на території країни громадянської належності не містить в собі ознак конвенційних переслідувань.

ГУ ДМС України в Одеській області зазначає, що позивач не навів жодних логічних тверджень які б могли вказувати на те, що його дядька увязнили необґрунтовано, що б могло спричинити можливе упереджене ставлення по відношенню до нього самого. Натомість, під час співбесіди позивач не виключав можливості, що його дядько дійсно міг скоїти злочин в якому його звинувачують та він був увязнений у відповідності до законодавства.

Відповідач наголошує, що ОСОБА_1 Бакарі не надав до ГУ ДМС України в Одеській області будь-яких документальних доказів та не висловив обґрунтованих, послідовних та логічних усних тверджень стосовно існування взаємозвязку між обвинуваченнями, які були ймовірно висунуті проти його дядька на території громадянської належності та ймовірною загрозою особистого переслідування позивача за конвенційними ознаками у випадку повернення на Батьківщину.

Крім того, пояснення позивача містять суттєві розбіжності, що вказує на неправдоподібність висловленої позивачем історії ймовірного переслідування та суттєво знижує рівень довіри до заяви в цілому: відповідно до заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту від 27.08.2018 року, позивач стверджував, що на території Кот-д'Івуару його дядька ОСОБА_1 Зумана було увязнено наприкінці 2016 року за звинуваченням в розкраданні державних коштів, а під час анкетування 03.09.2018 року вказав, що дядька увязнили, коли позивач покидав Кот-д'Івуар, а саме у листопада 2015 року; відповідно до заяви від 27.08.2018 року, позивач наголошував, що його старшого брата було заарештовано за тим же звинуваченням, що ї дядька, проте під час співбесіди від 05.09.2018 року, зясувалося, що окрім дядька більше нікого з його близьких родичів не заарештовували, а лише викликали до відділку з метою зясування більше інформації про дядька. На уточнююче запитання під час проведення протоколу співбесіди стосовно точної дати увязнення дядька, позивач відповів, що дядько вже був увязнений у 2016 року. Позивач не зміг надати більш чіткої інформації стосовно факту увязнення ОСОБА_1 Зумана, мотивуючи тим, що намагається триматися подалі від цих подій, через побоювання теж бути увязненим.

В той же час, позивач стверджує, що окремої кримінальної справи на нього заведено не було (анкетування, а.с.81). Даний факт вказує на безпідставність та необґрунтованість побоювань позивача зазнати шкоди у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

При аналізі підстав для можливості отримання додаткового захисту слід враховувати також інші фактори, а саме: можливість внутрішнього переміщення, отримання захисту в сусідніх країнах, ситуацію з близькими родичами позивача, причини довгострокового перебування іноземця в іншій країні, причини звернення за захистом, наявність планів повернення на Батьківщину, тощо.

Позивач вказує, що близькі родичі позивача (батьки та брати) не зазнають жодних погроз переслідування або утисків на території Кот-д'Івуару, за матеріалами особової справи позивача відсутня підтверджена інформація стосовно можливих арештів або заходів адміністративного впливу по відношенню до його близьких родичів. Один з братів підприємець, інший - студент (а.с.82).

Слід зазначити, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 27.08.2018 року, тобто через три роки після потрапляння на територію України та через 2 роки після закінчення терміну законного перебування в Україні.

Також, виходячи із поняття особи яка потребує додаткового захисту, у позивача, на час розгляду справи, відсутні таки ознаки позивач не навів обґрунтованих тверджень, які б вказували на можливу загрозу для його життя, здоров'я або свободи у випадку повернення на територію країни громадянської належності. Також, позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на Батьківщину.

Додатково зясовано, що позивач розглядає можливість та має бажання добровільного виїзду до країни громадянської належності, що вказує на бажання особи тимчасово легалізуватись в України, а також на відсутність переслідувань або дискримінації на території країни громадянської належності.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна пояснити конкретні факти, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме - не наведено жодних документальних доказів або переконливих усних тверджень стосовно побоювання бути затриманим у випадку повернення до Кот-д'Івуару.

До суду не було надано жодних доказів, що свідчили б про переслідування позивача на батьківщині саме з мотивів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно п. 195, 196 Керівництва УВКБ ООН по процедурах та критеріях визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року щодо статусу біженця) 1992 р. http://www.unhcr.org/4d93528a9.pdf.

В кожному конкретному випадку всі необхідні факти мають бути надані, в першу чергу, самим заявником, потім особа, уповноважена проводити процедуру встановлення статусу біженця (перевіряючий) має оцінити всі доводи та достовірність тверджень заявника.

Загальний правовий принцип передбачає, що обов'язок надати докази покладено на заявника, що заявник не в стані підкріпити свою заяву документальними або іншими доказами, і випадки, коли заявник може надати докази на підтвердження своєї заяви, швидше виключення, ніж правило. У більшості випадків особа, яка рятується від переслідування, приїздить до країни без особистих документів. Таким чином, хоча обов'язок надати докази покладено на заявника, задача встановлення і опрацювання відповідних фактів вирішується сумісно з перевіряючим. В деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати наявні засоби для зібрання всіх необхідних доказів на підтвердження заяви. Однак навіть цей незалежний пошук не завжди може завершитися успіхом, і можуть мати місце заяви, які неможливо підтвердити доказами. У таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним, то перевіряючий має тлумачити сумніви на користь заявника, якщо немає вагомих причин для протилежного.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо законності та обґрунтованості прийнятого наказу, відсутні правові підстави й для задоволення позовної вимоги про зобовязання повторного розгляду заяви щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" встановлено, що Європейська Конвенція "Про захист прав людини і основоположних свобод" і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява №31183/13) від 12.01.17 р., вказав, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121, http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи вищевикладене та оцінюючи встановлені факти, суд вважає, що відповідач, відмовляючи в оформленні документів щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні витрати на виклик свідків та призначення експертизи, жодні витрати не належать компенсації за рахунок коштів Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 Бакарі (65065, АДРЕСА_1) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська 44, ), про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №169 від 05.09.2018 року, про відмову ОСОБА_1 Бакарі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязання Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 Бакарі щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні витрати на виклик свідків та призначення експертизи, жодні витрати не належать компенсації за рахунок коштів Державного бюджету України.

Рішення набирає законної сили згідно статті 255 КАС України - після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 295 КАС України подається до Пятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Одеський окружний адміністративний суд.

Суддя Я.В. Балан

.