Справа № 826/20453/16
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кузьменка В.В.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року (розглянута у порядку спрощеного позовного провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті ооби: Міністерство фінансів України, Міністерство юстиції України, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» про скасування постанови та рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року, ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач 1, КМУ), Національного банку України (далі - відповідач 2, НБУ), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - відповідач 3, ФГВФО), за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», в якому просить:

- скасувати Постанову Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 №961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи»;

- скасувати рішення Національного банку України від 18.12.2016 №498-рш/БТ щодо виведення ПАТ КБ «Приватбанк» з ринку за участю держави;

- скасувати рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2016 №2859 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «ПриватБанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що під час винесення оскаржуваного рішення Національним банком України не зазначено жодної законодавчо мотивованої підстави для визнання ПАТ КБ «Приватбанк» неплатоспроможним.

Також, у позовній заяві зазначено, що у межах спірних правовідносин порушено процедуру продажу неплатоспроможного банку інвестору, оскільки відсутня інформація щодо проведення відкритого конкурсу з приводу виведення ПАТ КБ «Приватбанк» з ринку. Крім того, за твердженням позивача, відсутня інформація щодо наявності умов для участі держави у капіталізації ПАТ КБ «Приватбанк», згідно з Порядком придбання акцій в обмін та облігації внутрішньої державної позики, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2014 №632, з урахуванням того, що рішення про викуп облігацій внутрішньої державної позики у розмірі до 116 800 000, 00 грн. суперечить принципам, визначеним ст. 7 Бюджетного кодексу України, оскільки не відомо чи були закладені у Державний бюджет України на 2017 рік витрати по викупу даних облігацій.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що рішенням Правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до категорії неплатоспроможних» від 18.12.2016 №498-рш/БТ ПАТ КБ «Приватбанк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а також вирішено Департаменту банківського нагляду не пізніше дня, наступного за днем прийняття цього рішення, забезпечити надання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб копії цього рішення.

На підставі викладеного, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Приватбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» від 18.12.2016 №2859, яким розпочато процедуру виведення ПАТ КБ «Приватбанк» з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 19.12.2016 по 18.01.2017 та призначено уповноважених осіб Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у вказаному банку.

У той же час, рішенням Правління Національного банку України «Про надання пропозиції Кабінету Міністрів України щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави» від 18.12.2016 №499-рш/БТ затверджено пропозицію Національного банку України про участь держави у виведенні ПАТ КБ «Приватбанк» з ринку, шляхом його продажу інвестору в особі держави, в якій зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з метою запобігання виникненню нестабільної ситуації у банківській системі України, враховуючи системну важливість ПАТ КБ «Приватбанк», надано пропозицію щодо його виведення з ринку за участі держави у спосіб, визначений п. 5 ч. 2 ст. 39 цього Закону.

Надалі, п. 2 рішення Ради національної безпеки України від 18.12.2016 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки України в економічній сфері та захисту інтересів вкладників», яке введено у дію Указом Президента України від 18.12.2016 №560/2016, вирішено запропонувати Кабінету Міністрів України розглянути на підставі пропозицій Національного банку України питання щодо капіталізації за участю держави в установленому законодавством порядку ПАТ КБ «Приватбанк».

З урахуванням викладеного, Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 №961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи» постановлено:

« 1. Прийняти пропозицію Національного банку щодо участі держави в особі Міністерства фінансів у виведенні з ринку публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») у спосіб, визначений пунктом 5 частини другої статті 39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

2. Установити, що:

держава в особі Міністерства фінансів придбаває акції ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у повному обсязі за одну гривню;

після виконання абзацу другого цього пункту з метою відновлення та забезпечення стабільної роботи ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» держава в особі Міністерства фінансів бере участь у його додатковій капіталізації шляхом придбання акцій додаткової емісії існуючої номінальної вартості на суму, що не перевищує розміру мінімальної потреби в капіталі, розрахованої Національним банком.

3. Міністерству фінансів:

забезпечити для виконання абзацу другого пункту 2 цієї постанови укладення договору купівлі-продажу акцій ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» після здійснення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб заходів, визначених статтею 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», забезпечення прозорої, керованої, контрольованої і безперервної роботи системи інформаційних технологій і процесів оброблення інформації та узгодження з Національним банком плану підтримання ліквідності ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Видатки на придбання зазначених акцій здійснити за рахунок коштів, передбачених Міністерству фінансів у державному бюджеті на його утримання;

здійснювати для забезпечення виконання абзацу третього пункту 2 цієї постанови випуск облігацій внутрішньої державної позики в розмірі до 116 800 000 000 гривень із строком обігу до 15 років та відсотковою ставкою доходу на рівні не вище 10,5 відсотка річних із подальшим внесенням їх від імені держави в оплату за акції додаткової емісії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»;

у тримісячний строк внести пропозиції щодо необхідності додаткової капіталізації ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за результатами проведеної міжнародно визнаною аудиторською компанією оцінки його фінансового стану.

4. Взяти до відома рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 грудня 2016 р. «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки України в економічній сфері та захисту інтересів вкладників», введене в дію Указом Президента України від 18 грудня 2016 р. № 560.».

Вважаючи рішення Правління Національного банку України від 18.12.2016 №498-рш/БТ, рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2016 №2859 та Постанову Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 №961 необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо правового обґрунтування вимог позивача, колегія уддів зазначає наступне.

Так, Національний банк України (далі - Національний банк), у відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 №679-ХІV (надалі - Закон №679, тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 7 Закону №679, Національний банк, зокрема, виконує функцію зі здійснення банківського регулювання та нагляду на індивідуальній та консолідованій основі.

У розумінні положень ст. 1 Закону №679, банківський нагляд - система контролю та активних впорядкованих дій Національного банку України, спрямованих на забезпечення дотримання банками та іншими особами, стосовно яких Національний банк України здійснює наглядову діяльність законодавства України і встановлених нормативів, з метою забезпечення стабільності банківської системи та захисту інтересів вкладників та кредиторів банку.

У силу положень ст. 55 Закону №679, головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.

Національний банк здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

При цьому, Правління Національного банку приймає, зокрема, такі рішення: про віднесення банку до категорії проблемних або неплатоспроможних, а також про фінансову спроможність приймаючого банку виконати зобов'язання перед вкладниками та іншими кредиторами (п. 1 ч. 1 ст. 15 Закону №679).

Так, нормативно-правовим актом, що визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків, є Закон України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 №2121-ІІІ (надалі - Закон №2121, тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Приписами ч. 6 ст. 4 Закону №2121 визначено, що Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України «Про Національний банк України», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України. Національний банк України визначає особливості регулювання та нагляду за системно важливим банком, банком, що має статус Розрахункового центру з обслуговування договорів на фінансових ринках, з урахуванням специфіки діяльності таких банків.

У разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об'єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких, зокрема, належать: віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного (п. 12 ч. 1 ст. 73 Закону №2121).

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 76 Закону №2121, Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України; 3) невиконання банком протягом п'яти робочих днів поспіль двох і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами та/або встановлення фактів не відображення в бухгалтерському обліку документів клієнтів банку, що не виконані банком у встановлений законодавством строк, після віднесення банку до категорії проблемних; 5) виявлення фактів здійснення банком після віднесення його до категорії проблемного операцій (крім нарахування відсотків за вкладами, отримання клієнтами банку заробітної плати, аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат), оформлення (переоформлення) договорів, внаслідок яких зобов'язання перед фізичними особами в межах гарантованої суми відшкодування збільшуються за рахунок зменшення зобов'язань перед фізичними особами, які перевищують гарантовану суму відшкодування, та/або зобов'язань перед фізичними особами, які не підпадають під гарантії Фонду гарантування фізичних осіб, та/або юридичними особами; 6) невиконання банком, віднесеним до категорії проблемного, розпорядження, рішення Національного банку України (у тому числі про застосування заходів впливу/санкцій) та/або вимоги Національного банку України щодо усунення порушень банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України протягом визначеного Національним банком України строку.

Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Як було зазначено вище, на підставі наведених законодавчих положень Правлінням Національного банку України прийнято рішення «Про віднесення Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до категорії неплатоспроможних» від 18.12.2016 №498-рш/БТ.

У свою чергу, відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 №4452-VI (надалі - Закон №4452, тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.

На підставі викладеного, а також на виконання рішення Правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до категорії неплатоспроможних» від 18.12.2016 №498-рш/БТ виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Приватбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» від 18.12.2016 №2859.

У той же час, приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 39 Закону №4452 визначено, що протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації виконавча дирекція Фонду затверджує план врегулювання з обов'язковим дотриманням принципу найменших витрат для Фонду.

План врегулювання складається відповідно до вимог, встановлених актами Фонду. У плані врегулювання на підставі оцінки фінансового і майнового стану банку визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із таких способів: 1) ліквідація банку з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб у порядку, встановленому цим Законом; 2) ліквідація банку з відчуженням у процесі ліквідації всіх або частини його активів і зобов'язань на користь приймаючого банку; 3) відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку на користь приймаючого банку з відкликанням банківської ліцензії неплатоспроможного банку та подальшою його ліквідацією; 4) створення та продаж інвестору перехідного банку з передачею йому активів і зобов'язань неплатоспроможного банку і подальшою ліквідацією неплатоспроможного банку; 5) продаж неплатоспроможного банку інвестору.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 41-1 Закону №4452, держава в особі Міністерства фінансів України або в особі банку, в якому держава є власником частки понад 75 відсотків акцій (крім санаційного банку) (далі - державний банк), має право брати участь у виведенні з ринку неплатоспроможного банку, що відповідає критеріям, визначеним Кабінетом Міністрів України за погодженням з Національним банком України, у спосіб, визначений пунктами 3-5 частини другої статті 39 цього Закону.

Виведення з ринку неплатоспроможного банку за участю держави здійснюється протягом двох календарних днів з дня, наступного за днем початку процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку. Фонд протягом двох календарних днів під час виведення неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений пунктом 4 або 5 частини другої статті 39 цього Закону, за поданням Міністерства фінансів України призначає членів правління та ради банку. Норми статті 7 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не поширюються на банк, придбаний державою відповідно до цієї статті.

Держава набуває право власності на акції банку після завершення двох календарних днів з дня, наступного за днем початку процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, з оплатою акцій на умовах відстрочення платежу в порядку, встановленому цією статтею.

Кабінет Міністрів України, Міністерство фінансів України, Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зобов'язані своєчасно вжити всіх необхідних заходів та вчинити всі необхідні дії для забезпечення належної комунікації між собою, іншими органами державної влади та установами (у тому числі учасниками депозитарної системи України), а також своєчасно підготувати документи та прийняти рішення, необхідні для забезпечення виконання вимог цієї статті.

У разі виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави у спосіб, визначений пунктом 4 або 5 частини другої статті 39 цього Закону, держава виступає інвестором.

Виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави здійснюється за рахунок державного бюджету та/або коштів державного банку.

Щодо посилання позивача на відсутність законодавчо мотивованої підстави для визнання ПАТ КБ «Приватбанк» неплатоспроможним, а також про порушення відповідачами процедури продажу неплатоспроможного банку інвестору, колегія суддів зазначає наступне.

В якості наявного порушеного права у межах спірних правовідносин позивачем наголошено на тому, що прийняття оскаржуваних рішень призвело до порушення норм чинного законодавства щодо обробки та захисту персональних даних, а також до розкриття банківської таємниці, оскільки хмарна операційна система Corezoid (належить американській компанії Middleware), на якій працює програма Приват24, не є власністю банка, а тому ПАТ КБ «Приватбанк» після переходу у власність держави не може повноцінно забезпечити захист персональних даних клієнтів. Крім того, позивачем зазначено, що після прийняття оскаржуваних рішень останнього було неправомірно обмежено у користуванні його картковим рахунком, відкритим у ПАТ КБ «Приватбанк».

З приводу вказаного колегія суддів звертає увагу, що операційна система Corezoid, як безпосередньо вказав сам позивач, ніколи і не була власністю ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки, за твердженням позивача, належить американській компанії Middleware. Відтак, факт придбання державною в особі Міністерства фінансів України акцій ПАТ КБ «Приватбанк» не змінило існуючого до цього режиму роботи програми Приват24. При цьому, жодних достатніх доказів порушення норм чинного законодавства щодо обробки та захисту персональних даних, а також розкриття банківської таємниці у межах спірних правовідносин позивачем не наведено, а з матеріалів справи не вбачається, оскільки вказане ґрунтується виключно на припущеннях позивача. Щодо тверджень позивача про обмеження останнього у користуванні його картковим рахунком, відкритим у ПАТ КБ «Приватбанк», саме після прийняття оскаржуваних рішень слід зазначити, що з наданих позивачем доказів (копій чеків) не вбачається дійсних підстав для відхилення банківських операцій, з урахуванням того, що такі відмови сформовано не безпосередньо ПАТ КБ «Приватбанк», а іншими банками (ст. 198 том 1). Крім того, у разі невиконання ПАТ КБ «Приватбанк» договірних зобов'язань щодо обслуговування належного позивачу банківського рахунку, відкритого у даному банку, останній не позбавлений права на оскарження таких дій банку у досудовому або судовому порядку у межах відповідного цивільного спору.

З огляду на викладене, слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

З вказаних правових норм вбачається, що кожна особа може звернутися до адміністративного суду з позовом щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень лише в тому випадку, якщо останні безпосередньо впливають на її права, свободи та інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Тобто, фізична особа наділена правом оскаржити до суду не будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, які на її думку, були вчинені з порушенням вимог закону, а лише ті, що мають безпосереднє відношення до особи, яка подала адміністративний позов.

Також, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 №19-рп/2011, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, звертаючись до суду з вищезазначеним позовом гр. ОСОБА_2 зобов'язаний був зазначити не лише в чому полягали неправомірність, на його думку, оскаржуваних рішень, а й чим останні порушують його права та інтереси у сфері публічно-правових відносин, чого, як вказано вище, позивачем належним чином зроблено не було.

З приводу вказаного у постанові Верховного Суду України від 24.10.2017 у справі №826/1162/16 зазначено, що позивач, який є акціонером Банку, але не є власником істотної участі в Банку, не володіє великим (значним, істотним) пакетом акцій, що надає йому основоположний, вирішальний ступінь впливу на діяльність банку, не може бути визнаний особою, що вправі звертатись до суду у зв'язку із втручанням органів державної влади в особі НБУ та Фонду у його суб'єктивні майнові права. Не може бути позивачем у спорах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності НБУ й акціонер з незначною кількістю акцій чи акціонер, якого за рядом подібних до зазначених критеріїв максимально не можна наблизити (прирівняти) до особи, яка прямо і безпосередньо потерпіла від дій чи рішень НБУ.

Разом з тим, у межах спірних правовідносин позивач - ОСОБА_2 - не є акціонером ПАТ КБ «Приватбанк» з істотною участю.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів погоджується із висновком усуд першої інстанції, що ОСОБА_2 є неналежним позивачем за даними позовними вимогами, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог та, як наслідок, про відмову у задоволенні останніх.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 21 січня 2019 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

В.В. Кузьменко