Справа № 0340/1543/18
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/3240/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року (головуючого судді Плахтій Н.Б.) ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Луцьк у справі №0340/1543/18 за позовом ОСОБА_1 до Камінь-Каширського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 13.08.2018 звернувся в суд з позовом до Камінь-Каширського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області в якому просить визнати дії відповідача неправомірними, зобов'язати призначити пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції скаргу ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на те, що відповідачем не було взято до уваги рішення Камінь-Каширського районного суду яким встановлено факт його постійного проживання в с. Ворокомле Камінь-Каширського району Волинської області, яке згідно Переліку населених пунктів віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №106 від 23 липня 1991 року, тобто в даному випадку суд вийшов за межі своєї компетенції та позовних вимог, порушив принцип змагальності сторін.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому викладено заперечення на доводи скаржника, просив рішення суду залишити без змін, скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, згідно з посвідченням серії НОМЕР_1, виданим 28.12.1993 Волинською обласною державною адміністрацією, є особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, та має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII (далі - Закон №796-XII) для осіб, які постійно проживають або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони постійно проживали на день аварії або на 01.01.1993 в зоні добровільного відселення не менше трьох років, 3 категорії.

05.04.2018 позивач звернувся до Камінь-Каширського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області із заявою про призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону №796-XII.

Листом від 11.07.2018 №4312/02-10-17 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для призначення йому пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки з наданих довідок період постійного проживання на територіях, які відносяться до зони гарантованого добровільного відселення, станом на 01.01.1993 становить 2 роки 11 місяців 19 днів.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Зокрема, право на пенсію за віком, чоловіки набувають при досягненні 60-річного віку та за наявності страхового стажу з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 у справі №565/1829/17 та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п'ятої статті 242 КАС України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Як слідує із довідки Ворокомлівської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області ОСОБА_1 прибув на постійне місце проживання до батьків дружини в АДРЕСА_1 в господарство ОСОБА_2 з 20.12.1989 по 08.01.1990 і фактично проживав без реєстрації, а з 08.01.1990 по 17.12.1992 був зареєстрований та постійно проживав в АДРЕСА_1 (а.с.50).

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12.12.1994, яке набрало законної сили 23.12.1994, встановлено факт постійного проживання на забрудненій території (категорія 3) ОСОБА_1 станом на 01.01.1993 більше трьох років в с.Ворокомле Камінь-Каширського району Волинської області (а.с.8-9). Як вбачається з рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12.12.1994, ОСОБА_1 просив суд встановити факт його постійного проживання в с.Ворокомле Камінь-Каширського району з 20.12.1989.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, оскільки рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12.12.1994, яке набрало законної сили 23.12.1994, встановлено факт постійного проживання на забрудненій території позивача станом на 01.01.1993 більше трьох років в с.Ворокомле Камінь-Каширського району Волинської області, тому в силу вимог частини четвертої статті 78 КАС вказана обставина при розгляді цієї справи не доказується.

Село Ворокомле Камінь-Каширського району Волинської області відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» від 23.07.1991 №106 відносилося до зони гарантованого добровільного відселення.

Відтак, відповідачем безпідставно не взято до уваги рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12.12.1994, яким встановлено факт постійного проживання на забрудненій території ОСОБА_1 станом на 01.01.1993 більше трьох років в с.Ворокомле Камінь-Каширського району Волинської області, що в свою чергу дає право на призначення позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що оскільки позивач станом на 31.07.1986 в зоні гарантованого добровільного відселення не проживав та постійно там не працював, тому не має права на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки, а відтак ОСОБА_1 має лише право на зниження пенсійного віку за три роки проживання в зоні гарантованого добровільного відселення (1 рік за 2 роки проживання).

Будь-яких письмових доказів на підтвердження того, що у зоні гарантованого добровільного відселення ОСОБА_1 проживав чи постійно працював з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 як відповідачу разом з заявою про призначення пенсії, так і до апеляційного суду надано не було.

Таким чином, враховуючи, що період проживання та роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить більше трьох років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки до позивача не застосовується у зв'язку з відсутністю доказів постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення в період з 26.04.1986 по 31.07.1986, тому позивач у віці 54 роки не має права на призначення пільгової пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-XIІ.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів вважає, що відповідач як суб'єкт владних повноважень довів суду належними та допустимими доказами правомірність своїх дій при розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII

Щодо доводів скаржника такі є спростовані вищенаведеним, оскільки в позовних вимогах скаржник просить призначити пенсію, а згідно статті 55 Закону №796-XIІ крім того, що період проживання та роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 в нього становить більше трьох років на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, він повинен був постійно проживати або постійно працювати в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, що ним не доведено.

Колегія суддів дійшла висновку, що позов задоволенню не підлягає, мотивація наведена у апеляційній скарзі, не дає адміністративному суду апеляційної інстанції підстави для постановлення висновків, які вказують про помилкове вирішення спору судом першої інстанції.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року у справі №0340/1543/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль