Справа № 804/187/116/18
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 січня 2019 року м. Дніпросправа № 804/187/116/18
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),

суддів: Шлай А.В., Прокопчук Т.С.,

за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.

за участю:

представника відповідача: Буданцевої В.О.,

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційна скарга Державної казначейської служби України

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 липня 2018 року, (суддя суду першої інстанції Прудник С.В.), в порядку письмового провадження в м. Дніпро, в адміністративній справі №804/187/116/18 за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

08 лютого 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом про:

- визнання дій Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати позивачу компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості за рішенням суду протиправними;

- зобов'язання Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити позивачу невиплачену суму компенсації за період з 23.09.2013 р. по 24.11.2017 р. в розмірі 3 % річних згідно з ч.1 ст.5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 24.11.2017 р. на особистий рахунок було отримано суму заборгованості за рішенням суду у справі №2а-461/2010 у розмірі 57785,45 грн., проте без урахування компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої вчасно (протягом трьох місяців) суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, що суперечить вимогам ч.1 ст.5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 липня 2018 року адміністративний позов задоволено частково: зобов'язано Державну казначейську службу України нарахувати та виплатити позивачу невиплачену суму компенсації за період з 23.09.2013 р. по 24.11.2017 р. в розмірі 3 % річних згідно з ч.1 ст.5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду Державна казначейська служба України звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить, оскаржуване рішення суду скасувати в частині задоволених вимог та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду, про невчасне виконання якого йдеться, є рішенням зобов'язального характеру, а не рішенням про стягнення коштів. Відтак, в даному випадку, казначейський орган виконуючи рішення суду діяв не як виконавець, а як орган, що здійснює казначейське обслуговування боржника. Крім того, відповідач зазначає, що про ухвалу про зміну способу та порядку виконання судового рішення йому не було відомо, оскільки така ухвала на подавалась до казначейського органу.

В судовому представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримала, просила суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати атприйняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28.12.2010 р. у справі № 2а-461/2010 було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4, визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Петриківському районі Дніпропетровської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_4 державної пенсії та додаткової пенсії в розмірах, передбачених ст.ст. 50,54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» протиправними, зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Петриківському районі Дніпропетровської області нарахувати та виплатити ОСОБА_4 у відповідності до ст. 54 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» державну пенсію у розмірі шести мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до ст. 50 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, з урахуванням ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за період з 11 травня 2010 року по 31 березня 2013 року, з урахуванням різниці, яка була виплачена за цей період.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2011 року постанову Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28.12.2010 р. у справі № 2а-461/2010 залишено без змін.

15.11.2011 року видано виконавчий лист у справі № 2а-461/2010.

Виконавчий документ було пред'явлено до виконання до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

05 березня 2013 року виконавчий лист повернуто стягувачу.

Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2013 року в адміністративній справі №187/1131/13-а (6а/0187/5/13) змінено спосіб і порядок виконання постанови Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28.12.2010 р. у справі № 2а-461/2010 із зобов'язання на стягнення.

Ухвала набрала законної сили 04.09.2013 року.

23.09.2013 року позивачем до Управління Державної казначейської служби України у Петриківському районі Дніпропетровської області подано заяву про прийняття до виконання виконавчого листа по справі №187/1131/13 провадження №6а/0187/5/13 від 09.09.2013 року , виданого Петриківським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з Управління Пенсійного фонду України в Петриківському районі Дніпропетровської області недовиплаченої суми державної та додаткової пенсії згідно ст. 50, 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 11.05.2010 по 31.03.2013 року у розмірі 57785.45 грн..

В 2015 році, відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було направлено до Головного управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області пакет документів щодо виконання постанови Петриківського районного суду Дніпропетровської області у справі № 2а-461/2010.

24 листопада 2017 року ОСОБА_4 було виплачено кошти у розмірі 57785.45 грн., нарахування проведено Головним управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області.

Вважаючи протиправними дії казначейського органу щодо невиплати компенсації за прострочення виконання рішення суду відповідно до ч.1 ст. 5 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», позивач звернувся до Головного управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про проведення нарахувань відповідної компенсації.

Головне управління Державної казначейської служби відмовило позивачу в нарахуванні компенсації, з посиланням на те, що зазначені кошти нараховуються та виплачуються Державною казначейською службою України.

Вважаючи дії щодо не здійснення нарахування та виплати компенсації за несвоєчасне виконання рішення суду про стягнення коштів позивачу, він звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що виплати коштів на виконання рішення суду відбулось з порушенням тримісячного строку, відтак достатніми є підстави для зобов'язання Державної казначейської служби України здійснити виплату компенсації у розмірі 3% річних за несвоєчасне виконання судового рішення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року №4901-VI(далі - Закон №4901-VI): Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Відповідно до ч. 1 статті 5 Закону №4901-VI, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

За частиною 2 статті 5 Закону №4901-VI, компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Пунктом 50 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03 серпня 2011 року (далі - Порядок №845) визначено, що компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

Отже, стаття 5 Закону №4901-VI передбачає обов'язок нарахування центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу. Статті 5 Закону №4901-VI кореспондує і Порядок №845.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi «проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02).

Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов'язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх "ex-officio". Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Так, у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п. п. 56 - 58 та 66 - 70) ЄСПЛ неодноразово зазначав, що у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце також порушення ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

Встановлені обставини справи свідчать, що рішення у справі №2а-461/2010, набрало законної сили 15.11.2012 року, вперше подано до виконання в 2012 році, в наступному в 2013 році, а виконано лише 24.11.2017 року.

Тобто, в даному випадку рішення про стягнення коштів на користь позивача було виконано із значною затримкою, що свідчить про наявність у позивача права на відповідну компенсацію.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що відповідач не був обізнаний про наявність ухвали про зміну порядку і способу виконання судового рішення, тому рішення суду виконувалось в Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою КМУ від 03.09.2014 року №440, як рішення зобов'язального характеру, на підставі документів, що надійшли він органи ДВС, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки встановлені обставини справи свідчать, що позивачем було подано до казначейського органу 23.09.2013 року заяву про виконання рішення суду та виконавчий лист №187/1131/13-а, пров. №6а/0187/5/13 від 09.09.2013 р. про стягнення коштів з державного органу. Вказані документи мали бути направлені до органу казначейського обслуговування, відповідального за виконання рішення суду, та враховані останнім для належного та своєчасного виконання рішення суду.

Як видно з відповіді Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області «щодо уточнення реквізитів» від 27.01.2017 року, позивача було повідомлено, що найближчим часом планується проведення операцій з перерахування коштів відповідно до виконавчого листа Петриківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від вересня 2013 року №187/1131/13а, підтвердженням виконання зазначеного виконавчого листа є виписка по картковому рахунку про зарахування на рахунок позивача коштів в розмірі 57785.45 від 24.11.2017 року. (а.с. 8,9)

Тобто, з урахуванням відповіді ГУ державної казначейської служби в Дніпропетровській області, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що на виконанні у відповідача перебував виконавчий лист не зобов'язального характеру від 15.11.2012 року, а виконавчий лист про стягнення коштів на користь позивача з органу державної влади, який був виданий в вересні 2013 року, з урахуванням ухвали Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27.08.2013 року про зміну порядку і способу виконання рішення, яка набрала законної сили 04.09.2013 року.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем не доведено тих обставин, на яких ґрунтуються його заперечення проти позову, а встановлені судом обставини свідчать про достатність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції без визнання протиправними дій чи бездіяльності Державної казначейської служби України не могло бути і зобов'язано останню здійснити певні дії, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими з огляду на те, що позивачем при зверненні до суду не ставилось питання щодо правомірності дій саме Державної казначейської служби, в свою чергу з метою ефективного судового захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо необхідності зобов'язання Державної казначейської служби здійснити дії щодо нарахування компенсації за несвоєчасне проведення виплат за рішенням суду.

Посилання заявника апеляційної скарги на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 14 червня 2018 року в справі №804/3242/17, судом апеляційної інстанції не приймається, оскільки в справі №804/3242/17 відповідач вживав конкретні дії для виконання рішення суду в строк, однак у зв'язку з відсутністю фінансування відповідно до бюджетних програм на відповідний рік, та черговістю проведення платежів судове рішення не було виконано вчасно. В даній справі, відповідачем не наведено суду жодних обґрунтувань неможливості своєчасного виконання рішення про стягнення коштів, також не наведено суду які саме конкретні дії вживались відповідачем для виконання рішення суду, та з яких саме конкретних, незалежних від відповідача, підстав рішення не було виконано у встановлені строки.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстави для його зміни або скасування - відсутні.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316, ст. 321 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 липня 2018 року у справі №804/187/116/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена 16.01.2019 р.

Головуючий - суддя О.О. Круговий

суддя А.В. Шлай

суддя Т.С. Прокопчук