Справа № 300/138/19
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

"22" січня 2019 р. справа № 300/138/19

м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Чуприна О.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Державного підприємства "Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" в особі виконуючого обов'язки директора Т.Осипчук про визнання помилковою відмову у виготовленні проекту землеустрою 0,12 га для городництва, зобов'язання повторно розглянути заяву від 02.11.2018 і прийняття рішення у відповідності до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1) звернувся в суд з позовною заявою до Державного підприємства "Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" в особі виконуючого обов'язки директора Т.Осипчук (надалі по тексту також - відповідач, в.о. Т.Осипчук) про визнання помилковою відмову у виготовленні проекту землеустрою 0,12 га для городництва, зобов'язання повторно розглянути заяву від 02.11.2018 і прийняття рішення у відповідності до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1, 02.11.2018, звернувся до відповідача із заявою щодо виготовлення проекту відведення земельної ділянки 0,12 га для городництва на території с. Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області. Проте, відповідачем 29.12.2018 відмовлено у виготовленні проекту землеустрою з посиланням на обставину не надання позивачем відповідної вихідної документації та викопіювання з кадастрової карти (плану) або інших графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Позивач вважає, що вихідна документація видається при дозволі на відведення земельної ділянки відповідним органам, однак позивач у заяві від 02.11.2018 не вказував про такий дозвіл. Окрім того, зазначив, що ним було подано оригінал викопіювання з кадастрової карти від 06.12.2018 з відміткою про вільні сільськогосподарські землі.

Позивач, правовідносини, з приводу яких виник спір вважає публічно-правовими та такими, що належать до юрисдикції адміністративного суду, відтак, для захисту своїх прав та інтересів ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою в Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Вказану позицію суд вважає помилковою, а даний спір таким, що не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства з огляду на таке.

Відповідно до приписів пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (надалі по тексту також - Суд) від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №№29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (рішення у справі "Занд проти Австрії", заява №7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. &?б;…&?и; фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, який не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно із пунктами 1 та 2 статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Статтею 19 КАС України визначено перелік справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. Так, згідно із пунктом 1 частини 1 вказаної статті, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 вказаного Кодексу).

Так, участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак, сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справи адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати у зв'язку з чим виник спір та на захист яких прав особа звернулася до суду.

Наведена правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 по справі №809/1946/15.

Отож, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Згідно приписів частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (надалі по тексту також - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, серед іншого, з цивільних і земельних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом частини 7 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до пунктів "а", "б" статі 22 Закону України "Про землеустрій" за №858-IV від 22.05.2003 (надалі по тексту також - Закон №858-IV) землеустрій здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою.

Згідно частини 1, 3 стаття 26 вказаного Закону замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі. Взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором.

За приписами частини 2 статті 42 Закону №858-IV консалтингові послуги землевласникам та землекористувачам надають юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми господарювання і форми власності та фізичні особи, які здійснюють господарську діяльність у сфері землеустрою.

Як слідує із змісту заяви від 02.11.2018, серед додатків долучених до вказаної заяви, позивач зазначив, заяву про виділення земельної ділянки до Угринівської ОТГ від 09.07.2018 та від 19.09.2018.

Вказане свідчить про те, що позивач, попередньо, перед зверненням до Державного підприємства "Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" із заявою від 02.11.2018, звертався до органу місцевого самоврядування, який наділений повноваженнями передавати у власність земельні ділянки державної чи комунальної власності.

Проте, як зазначив позивач, такі звернення були повернуті йому без розгляду.

Такі відносини позивача із органом місцевого самоврядування є публічно правовими.

В подальшому, у зв'язку із вказаними обставинами та відповідно до абзацу 2 частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, ОСОБА_1 і звернувся до відповідача із заявою про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га для городництва на території с. Клузів, Тисменицького району Івано-Франківської області, на що останньому було відмовлено, згідно із відповіддю від 29.12.2018.

Тобто, в даному випадку, виходячи із змісту позовних вимог та характеру спірних відносин, Державне підприємство "Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", розглядаючи заяву позивача від 02.11.2018 і надаючи на неї відповідь, діяло як юридична особа - суб'єкт господарювання, який за згодою сторін вправі здійснювати господарську діяльність у сфері землеустрою - розробляти документацію із землеустрою, в тому числі проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У спірному випадку, що має місце між позивачем і відповідачем, відсутні публічно правові відносини, а відповідач не є суб'єктом владних повноважень, який реалізовує владну управлінську функцію у відношенні до ОСОБА_1

Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

Відтак, позовні вимоги про визнання помилковою відмову у виготовленні проекту землеустрою 0,12 га для городництва, зобов'язання повторно розглянути заяву від 02.11.2018 і прийняття рішення у відповідності до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, не є публічно-правовими, оскільки відповідач не являється суб'єктом владних повноважень, який реалізовує владну управлінську функцію, що в свою чергу виключає можливість розгляду такого спору в порядку адміністративного судочинства.

Виходячи із встановлених обставин та наведених вище норм матеріального і процесуального права, суд зазначає, що спір, який виник між позивачем і відповідачем має вирішуватись за правилами ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі у випадку, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 170, 243, 248, 256, 295, 297, підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі №300/138/19 за позовною заявою до Державного підприємства "Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" в особі виконуючого обов'язки директора Т.Осипчук про визнання помилковою відмову у виготовленні проекту землеустрою 0,12 га для городництва, зобов'язання повторно розглянути заяву від 02.11.2018 і прийняття рішення у відповідності до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Роз'яснити ОСОБА_1, що даний спір відноситься до юрисдикції місцевого загального суду за правилами ЦПК України.

Копію цієї ухвали, разом з позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами, невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя /підпис/ Чуприна О.В.