Справа № 813/348/17
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/348/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.

секретар судового засідання Сільник Н.Є.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Луки Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Львівської області про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що як вбачається з наказу прокурора Львівської області №2575к від 29.11.2016 року. Позивач був прийнятий на займану посаду на час перебування у відпустці по догляду за дитиною основного працівника. В такому випадку, позивач вказує, що при виході з відпустки по догляду за дитиною основного працівника, міг бути звільнений виключно у відповідності до вимог Закону України «Про прокуратуру». Під час звільнення Позивача не було письмово попереджено про наявність вакантних посад, на які він міг би бути переведений, та ознайомлено з переліком вакантних та тимчасово вільних посад в прокуратурі Львівської області. Вказує, що як на момент прийняття на тимчасово вакантну посаду, так і на момент його звільнення з займаної посаду, в прокуратурі Львівської області були вакантні посади, що дозволяло на виконання вимог ст. 59 Закону України «Про прокуратуру» запропонувати Відповідачем його вакантні посади, на які може бути здійснено переведення. Також, Позивач пройшов успішно конкурс на посаду прокурора місцевих прокуратур. Приховування Відповідачем інформації про наявність вакантних посад у прокуратурі Львівської області, не дало змоги Позивачу написати та подати заяву про переведення на вакантну посаду, оскільки така заява без зазначення конкретної посади, на яку він бажає бути переведеним, не відповідала б вимогам ст. 38 Закону України «Про прокуратуру» та не мала б жодної юридичної сили. Вважає, що наказ прокурора Львівської області №2647к від 09.12.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1.» був прийнятий з грубим порушенням спеціального законодавства, яким передбачено підстави та порядок звільнення прокурора у разі неможливість подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді.

У судових засіданнях позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги з підстав, що викладені у позовній заяві, відповіді на відзив та просили позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечив, подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що згідно з п. 8 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді. Стверджує, що не зазначення в наказі прокурора області про звільнення ОСОБА_1 п.8 ч.І ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» жодним чином не порушує прав, свобод чи законних інтересів позивача. Заява про переведення на іншу посаду позивачем у грудні 2016 року не подавалась, що підтверджується копіями книги вхідної кореспонденції та книги обліку звернень громадян та юридичних осіб відділу роботи з кадрами прокуратури Львівської області за 2016 рік. Згідно з переліком вакантних та тимчасово вакантних посад в органах прокуратури Львівської області станом на 09.12.2016 налічувалось 13 вакантних та 7 тимчасово вакантних посад прокурорів. З них 2 посади в апараті прокуратури області, інші у місцевих прокуратурах. Однак, здійснити, на той час, заміщення вказаних посад у місцевих прокуратурах було можливим лише за умови успішного проходження конкурсу, який був оголошений Генеральною прокуратурою України, і який ще тривав і ОСОБА_1 для взяття участі у ньому не подавався. Відтак перебуваючи на тимчасовій вакантній посаді позивач мав можливість взяти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад на постійній основі. На момент звільнення позивача із займаної посади (09.12.2016) не були чинними ст.ст. 37, 38 Закону України «Про прокуратуру» на які посилається позивач (про переведення прокурора на посаду до іншого органу прокуратури), оскільки згідно з п.п.2 п.1 р.ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру» вони набрали чинності лише 15.04.2017, тобто після звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури. Зазначає, що заяви про переведення до іншого органу прокуратури, в тому числі до прокуратури вищого рівня, від позивача не поступало. У разі звільнення з підстав, передбачених як п.8 ч.І ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» так і п. 2 ч.І ст. 36 КЗпП України законодавством не встановлено обов'язку відповідача здійснити працевлаштування позивача на інші вакантні посади.

У судовому засіданні представник відповідача заперечення підтримав з мотивів, наведених у відзиві, просив у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду 23 листопада 2018 року було прийнято справу до провадження та призначено підготовче засідання на 06 грудня 2018 за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні 17 січня 2019 року судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Заслухавши доводи позивача та представника позивача, представника відповідача, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, мотивуючи наступним.

Судом встановлено наступне.

Наказом прокуратури Львівської області від 29.11.2016 №2575к «Про призначення ОСОБА_1.» ОСОБА_1 був призначений на посаду прокурора Самбірської місцевої прокуратури Львівської області на час перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною.

30 листопада 2016 року основним працівником - ОСОБА_4 на ім'я прокурора області подано заяву з проханням допустити її до виконання своїх службових обов'язків з 12.12.2016 до закінчення відпустки для догляду за дитиною.

На підставі вказаної заяви прокурором області видано наказ №2602к від 06.12.2016, згідно з яким перервано ОСОБА_4 відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та вважати її такою, що приступила до виконання службових обов'язків прокурора Самбірської місцевої прокуратури Львівської області з 12.12.2016.

Наказом прокуратури Львівської області від 09.12.2016 №2647к «Про звільнення ОСОБА_1.» ОСОБА_1 було звільнено з посади, яку він обіймав та з органів прокуратури у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України.

Не погодившись із вказаним наказом ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду 14 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2018, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 статті 23 КЗпП України).

Згідно п.2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 стаття 23 КЗпП України).

Закінчення строку трудового договору є самостійною підставою для його припинення за пунктом 2 статті 36 КЗпП, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх розірвання.

З цієї підстави припиняються строкові трудові договори, контракти та трудові договори, укладені на час виконання певної роботи, а також трудові договори тимчасових працівників після закінчення тимчасової роботи і сезонних працівників - після закінчення сезону.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відповідно до частини 3 статті 16 Закону України «Про прокуратуру» прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом восьмим частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді.

Статтею 59 цього ж Закону передбачено, що прокурор, який обіймає тимчасово вакантну посаду, у разі повернення на роботу прокурора, який обіймає відповідну посаду на постійній основі, звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Судом встановлено, що позивача наказом прокуратури Львівської області від 29.11.2016 №2575к «Про призначення ОСОБА_1.» ОСОБА_1 було призначено за його заявою на посаду прокурора Самбірської місцевої прокуратури Львівської області на час перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною, тобто фактично укладено строковий трудовий договір.

Одним із різновидів строкового трудового договору є виконання роботи на посаді працівника, який перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Строк такого договору закінчується із виходом на роботу основного працівника.

Отже, вихід на роботу основного працівника є безумовною та достатньою підставою для звільнення працівника, який виконував роботу на час його відсутності, в даному випадку - перебування у відпустці по догляду за дитиною.

При цьому, Законом України «Про прокуратуру» не передбачено обов'язку роботодавця працевлаштувати особу в такому випадку на іншій посаді.

Застосовуючи при вирішенні цієї справи норми спеціального законодавства, які є пріоритетними, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що заяви про переведення на іншу посаду позивачем у грудні 2016 року не подавались, що підтверджується копіями книги вхідної кореспонденції та книги обліку звернень громадян та юридичних осіб відділу роботи з кадрами прокуратури Львівської області за 2016 рік, та не спростовано позивачем у судовому засіданні.

Суд також встановив, що будь-яких інших заяв, які б стосувалися отримання інформації про наявність вакантних посад в прокуратурі області та місцевих прокуратурах, позивачем до прокуратури Львівської області у вищевказаний період не подавалися.

Щодо наявності вакантних посад в органах прокуратури, на які можна було б перевести ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з переліком вакантних та тимчасово вакантних посад в органах прокуратури Львівської області станом на 09.12.2016 налічувалось 13 вакантних та 7 тимчасово вакантних посад прокурорів, з них 2 посади в апараті прокуратури області, інші у місцевих прокуратурах.

Однак, здійснити, на той час, заміщення вказаних посад у місцевих прокуратурах було можливим лише за умови успішного проходження конкурсу, який був оголошений Генеральною прокуратурою України, який ще тривав і ОСОБА_1 для взяття участі у ньому не подавався.

Оголошення про проведення чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття вакантних посад у місцевих прокуратурах було офіційно оприлюднене на офіційному сайті Генеральної прокуратури України із зазначенням посад на які проводився конкурс.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про прокуратуру» добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим частинами 1 та 5 статті 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог Закону. Кожен, хто відповідає встановленим вимогам до кандидата на посаду прокурора, має право звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів із заявою про участь у доборі кандидатів на посаду прокурора.

Згідно з пунктом 1.2. Порядку проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 20 липня 2015 року «Про затвердження Порядків проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах» № 98 на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Відповідно до пункту 1.4. цього Порядку прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» працюють у міських, районних, міжрайонних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

Відтак, перебуваючи на тимчасовій вакантній посаді, позивач мав можливість взяти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад на постійній основі.

Крім того, суд зазначає, що на момент звільнення позивача із займаної посади (09.12.2016) не були чинними ст.ст. 37, 38 Закону України «Про прокуратуру» на які посилається позивач (про переведення посаду до іншого органу прокуратури), оскільки згідно з п.п.2 п.1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру» вони набрали чинності лише 15.04.2017, тобто після звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури.

Відповідач стверджує, що у прокуратурі вищого рівня - прокуратури Львівської області на час звільнення позивача (09.12.2016) було 2 вакантні посади.

Судом встановлено та підтверджено позивачем, що заяви про переведення до іншого органу прокуратури, в тому числі до прокуратури вищого рівня, як це передбачено статтею 59 Закону України «Про прокуратуру» від позивача не поступало, як і не надходило заяв щодо надання інформації про перелік таких вакантних посад. Під час звільнення Позивача не було письмово попереджено про наявність вакантних посад, на які він міг би бути переведений до прокуратури вищого рівня, оскільки, у разі звільнення з підстав, передбачених як п.8 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» не встановлено обов'язку здійснити працевлаштування позивача.

Згідно з ст. 59 Закону України «Про прокуратуру» прокурор, який обіймає тимчасово вакантну посаду, у разі повернення на роботу прокурора, який обіймає відповідну посаду на постійній основі, звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, якщо:1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Відповідач стверджує, що у зв'язку із відсутністю заяви позивача про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів вакантні посади в органах прокуратури Львівської області позивачу не пропонувались.

Судом встановлено, що Позивач не брав участі у конкурсі на заняття вакантних посад у прокуратуру вищого рівня, що ним не заперечується.

Аналіз норм Закону України «Про прокуратуру» та Порядку проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах» № 98 дає підстави для висновку, що єдиною умовою призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру є успішне проходження ним тестування.

Суд наголошує, що відповідачем при звільненні позивача не було порушено норми статті 59 Закону України «Про прокуратуру», оскільки Законом України «Про прокуратуру» та Порядком визначено умову призначення прокурора на посаду в органи прокуратури - успішне проходження тестування, а така умова позивачем не виконана.

Суд дійшов висновку про відсутність у діях відповідача порушень чинного законодавства, оскільки в даному випадку пріоритет мають норми спеціального законодавства, зокрема Закону України «Про прокуратуру», які встановлюють умови призначення прокурорів на вакантні посади в органи прокуратури.

Враховуючи вищенаведене, строковий трудовий договір з позивачем правомірно припинено у зв'язку з закінченням строку його дії, отже, наказ прокуратури Львівської області від 10 грудня 2016 року №2647-к «Про звільнення ОСОБА_1.» є таким, що виданий у відповідності до норм чинного законодавства і скасуванню не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 10 вересня 2008 року № 6-9644св08 та ухвалі від 10 лютого 2010 року № 6-22056св09, а також в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15 липня 2014 у справі № 2а-2669/12/1370.

Враховуючи те, що протиправності наказу про звільнення позивача судом не встановлено, відповідно відсутні підстави для його поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що оскаржуваний наказ не підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

Питання про розподіл судових витрат за приписами статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 23.01.2019.

Суддя Р.М. Брильовський