Справа № 817/1264/16
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/4540/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові заяву ОСОБА_1 про відмову від позову та закриття провадження щодо розгляду апеляційної скарги Управління Держгеокадастру у Рівненському районі Рівненської області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року (головуючий суддя Гломба Ю.О.) ухвалена у відкритому судовому засіданні в м.Рівне о 16 год. 15 хв. у справі № 817/1264/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держгеокадастру у Рівненському районі Рівненської області про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 16.08.2016 звернувся в суд з позовною заявою до Управління Держгеокадастру у Рівненському районі Рівненської області у якій просив зобов'язати відповідача розглянути та у встановленому законодавством порядку погодити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у разі зміни її цільового призначення ОСОБА_1 площею 0,1024 га для ведення індивідуального садівництва за рахунок земельної ділянки, яка перебуває в його власності для ведення особистого селянського господарства на території Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся до Житомирського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2017 року заяву ОСОБА_1 про відмову від позову задоволено, прийнято відмову ОСОБА_1 від позову, постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року скасовано, провадження у справі № 817/1264/16 закрито.

Задовольняючи заяву про відмову від позову, Житомирський апеляційний адміністративний суд виходив з того, що з вказаною заявою позивач звернувся до закінчення апеляційного розгляду справи та таке право гарантовано чинним законодавством, зокрема, частиною першою статті 51 та пунктом 2 частини першої статті 157 КАС України, а також така відмова не суперечить чинному законодавству та не порушує чиї-небудь права, свободи та інтереси.

Постановою Верховного Суду від 28 серпня 2018 року касаційну скаргу Управління Держгеокадастру у Рівненському районі Рівненської області задоволено частково. Ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2017 року справі № 817/1264/16 скасовано. Справу № 817/1264/16 направлено на новий розгляд до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду 22 грудня 2018 року прийнято справу № 817/1264/16 до свого провадження та призначено на 16.01.2019.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що заяву позивача слід задовольнити та зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 31.10.2006 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_1 площею 2,38 га та НОМЕР_2 площею 0,37 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», які розташовані на території Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області (а.с.24). Даний правочин є нотаріально посвідченим та зареєстрований в реєстрі за №56.

На підставі вказаного договору, 26.01.2007 позивачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3.

Разом з тим, на підставі заяви позивача, ПП ЕКФ «Приватна Справа» проведено поділ земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1. В результаті поділу такої земельної ділянки утворилося 23 земельні ділянки з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства».

Розробник документації із землеустрою ПП ЕКФ «Приватна Справа» звернулося до Управління Держгеокадастру у Рівненському районі Рівненської області з клопотанням про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки «для ведення особистого селянського господарства» площею 0,1024 га у разі зміни її цільового призначення «для індивідуального садівництва» громадянину ОСОБА_1, яка розташовані на території Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області та утворилася в наслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1.

Листом від 15.07.2016 №19-1715-0.3-1231/2-16 відповідач повернув дане клопотання заявнику без прийняття відповідного рішення по суті, оскільки згідно з підпунктом «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства (а.с.10).

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 18 Земельного кодексу України (далі - ЗК України, тут і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до земель України належать усі землі в межах її території, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.

Згідно із статтею 19 ЗК України землі сільськогосподарського призначення визначені як окрема категорія земель.

Землями сільськогосподарського призначення ЗК України визнає землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей (стаття 22 ЗК України).

Наведене свідчить, що визначення поняття «землі сільськогосподарського призначення» насамперед пов'язано з використанням їх для такої цілі, як виробництво сільськогосподарської продукції, що зумовлено їх природними властивостями.

Частина перша статті 23 ЗК України закріплює принцип пріоритетності використання земель, придатних для сільського господарства, згідно з яким такі землі повинні надаватися насамперед для сільськогосподарського використання.

Пріоритетність правового режиму цих земель передбачає необхідність їх цільового використання.

Стаття 22 ЗК України визначає види використання сільськогосподарських земель, які відповідають їх цільовому призначенню, та осіб, які мають право на отримання таких земель у власність та у користування.

Згідно з положеннями зазначеної норми окрему групу суб'єктів сільськогосподарського землевикористання становлять громадяни, яким землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського товаровиробництва.

Правовий режим наведених видів землевикористання встановлюється ЗК України та спеціальними законами.

Так, згідно зі статтею 35 ЗК України земельні ділянки, надані для садівництва, можна використовувати для закладення багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення потрібних будівель, господарських споруд тощо. Займатись садівництвом громадяни можуть як індивідуально, так і колективно (створюючи садівничі товариства). Земельні ділянки вони мають право набути безоплатно у приватну власність або на умовах оренди із земель державної чи комунальної власності. Порядок використання земельних ділянок, наданих у власність для ведення садівництва, спрямований передусім на задоволення потреб громадян у земельних ділянках для зазначених цілей, а також для створення умов для відпочинку їх та членів їх сімей і регламентується ЗК України та статутами садівничих товариств.

Натомість порядок використання земельних ділянок, наданих у власність для товарного сільськогосподарського виробництва, спрямований на ведення такого виробництва на ринкових товарних засадах, коли продукти виробляються не для власного споживання виробника, а для продажу, тобто споживання іншими членами суспільства.

Суб'єктами такого виду землекористування можуть бути громадяни України, які отримали земельні ділянки у власність безоплатно в результаті приватизації земель колективних сільськогосподарських підприємств (селяни, колишні члени цих підприємств) - (стаття 25 ЗК України, Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 5 червня 2003 року № 899-ІV (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 899-IV).

Громадяни також можуть використовувати землі сільськогосподарського призначення для організації та ведення особистого селянського господарства - господарської діяльності, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки та споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі у сфері сільського зеленого туризму. Правові та організаційні засади ведення особистого селянського господарства визначаються Законом України «Про особисте селянське господарство» від 15 травня 2003 року № 742-ІV.

Порядок використання земельних ділянок для городництва регламентується статтею 36 ЗК України, згідно з якою вони можуть надаватися громадянам або їх об'єднанням лише на умовах оренди. При цьому, на таких землях не допускається спорудження капітальних будівель і споруд.

Різний правовий режим земель сільськогосподарського призначення за видами використання підтверджується положеннями статті 121 ЗК України, якою встановлено норми безоплатної передачі у власність земельних ділянок громадянам. Розмір земельної ділянки для ведення садівництва, яку можна приватизувати безоплатно, становить не більше 0,12 га, у той час як розмір земельної ділянки для ведення фермерського господарства згідно з нормами безоплатної передачі земельних ділянок громадянам України визначається розміром земельної частки (паю), встановленим для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Розмір земельних ділянок, що передаються безоплатно громадянину для ведення особистого селянського господарства, становить не більше 2,0 га. Наведена норма передбачає можливість збільшення цього розміру у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) та її успадкування членами господарства. Вочевидь це зумовлено особливостями кожного виду використання земельної ділянки і спрямовано на дотримання основного з принципів земельного законодавства - раціонального використання земель.

Здійснення прав власника землі передбачає дотримання ним обов'язків, пов'язаних з володінням земельною ділянкою, першочерговим з яких згідно з пунктом «а» частини першої статті 90 ЗК України визначено обов'язок забезпечення її використання за цільовим призначенням.

Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № 858-ІV містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою в установленому законодавством порядку.

У частині першій статті 81 ЗК України визначені способи набуття громадянами України права власності на земельні ділянки, якими є: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Водночас, у частині дев'ятій статті 79-1 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів (частина перша та друга статті 79-1 ЗК України).

Особливий порядок формування земельної ділянки як об'єкта цивільних прав передбачений Законом № 899-IV, який полягає в тому, що земельні ділянки виділяються із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності.

Наведене свідчить, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які надаються у власність або передаються у користування, за конкретними цілями використання поділяються на види. Віднесення земельних ділянок сільськогосподарського призначення до того чи іншого виду позначається на їх правовому режимі (порядку використання), який відповідає їх цільовому призначенню (використанню).

Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу і є національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, у зв'язку з чим гарантоване Конституцією право власності на землю має набуватися і реалізовуватися громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Саме на виконання зазначених конституційних положень та створення необхідної законодавчої бази (прийняття законів про ринок земель та державний земельний кадастр) для запровадження повноцінного ринку земель, а також з метою збереження стратегічно важливого для аграрного сектору економіки держави виду сільськогосподарських земель законодавець згідно з підпунктом «б» пункту 15 Перехідних положень ЗК України запровадив мораторій на купівлю-продаж та інші способи відчуження земельних ділянок, які перебувають у власності юридичних осіб та громадян для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства та власникам земельних часток (паїв), крім обміну земельної ділянки на іншу відповідно до закону (стаття 14 Закону № 899-ІV), передачі їх у спадщину та вилучення земель для суспільних потреб.

Наведене обмеження не поширюється на право приватної власності на земельні ділянки іншого призначення (виду використання), які перебувають у власності громадян та юридичних осіб. І тому наведеною вище нормою ЗК України законодавець з метою забезпечення виконання введеного мораторію заборонив також зміну цільового призначення та виду використання зазначених вище сільськогосподарських земельних ділянок.

Отже, якщо земельна ділянка сформована як об'єкт нерухомого майна, внаслідок виділення в натурі земельного паю для ведення особистого селянського господарства, то для неї встановлений мораторій на зміну цільового призначення, а подальша зміна власника такої земельної ділянки не припиняє дію мораторію.

Відтак, незалежно від способу набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», яка сформована внаслідок виділення земельного паю, до закінчення дії чи скасування мораторію введеного пунктом 15 розділу X Перехідних положень ЗК України, він позбавлений права змінювати цільове призначення цієї земельної ділянки.

Первинний власник оспорюваної земельної ділянки ОСОБА_2 отримала вказану земельну ділянку шляхом виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) на підставі розпорядження голови Рівненської райдержадміністрації від 09.06.2006 №359, та отримала Держаний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4.

Аналіз наведених положень земельного законодавства дає підстави для висновку, що на підставі підпункту «б» пункту 15 Перехідних положень ЗК України відповідач правомірно відмовив у погоджені зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_1, у власності якого перебувають сільськогосподарські земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі №817/897/16 адміністративне провадження №К/9901/15194/18.

Разом з тим, вирішуючи заяву ОСОБА_1 про відмову від позову та закриття провадження від 23.02.2017, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до статті 194 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) позивач може відмовитися від адміністративного позову, а сторони можуть примиритися у будь-який час до закінчення апеляційного розгляду. У разі відмови від адміністративного позову або примирення сторін суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу відповідно до вимог статей 112 і 113 цього Кодексу.

Згідно із частинами 1, 2 статті 112 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) - позивач може відмовитися від адміністративного позову повністю або частково, а відповідач - визнати адміністративний позов повністю або частково. Відмова від адміністративного позову чи визнання адміністративного позову під час підготовчого провадження мають бути викладені в адресованій суду письмовій заяві, яка приєднується до справи. Про прийняття відмови від адміністративного позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 157 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) суд закриває провадження у справі якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом.

У відповідності до пунктів 4, 5 частини першої статті 198 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі; визнати постанову суду нечинною і закрити провадження у справі.

Згідно статті 314 КАС України (чинної редакції) позивач може відмовитися від позову, а сторони можуть примиритися у будь-який час до закінчення апеляційного провадження. У разі відмови від позову або примирення сторін суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу відповідно до вимог статей 189, 190 цього Кодексу, якою одночасно визнає нечинним судове рішення суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 189 КАС України (чинної редакції) позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Про прийняття відмови від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі. Суд не приймає відмови від позову, визнання позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси.

Як встановлено апеляційним судом, позивач відмовився від позову, що видно зі змісту поданої заяви від 23 лютого 2017 року до Житомирського апеляційного адміністративного суду, дана відмова від позову не суперечить закону та інтересам учасників розгляду справи, тому таку відмову від позову належить прийняти, визнати нечинною постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року та закрити провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 189, 243, 310, 314, 315, 321, 325, 329 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Прийняти відмову ОСОБА_1 від позову.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року у справі № 817/1264/16 - визнати нечинною та провадження у справі закрити у зв'язку з відмовою позивача від позову.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст ухвали складено 22.01.2019