Справа № 810/1594/18
Суддя: Губська Олена Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/1594/18 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Сергієнко Т.Л.,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Луганській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року (повний текст рішення виготовлено 28.09.2018) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління державної міграційної служби України в Луганській області про визнання протиправним та скасування висновку службового розслідування, зобов'язання вчинити дії та стягнення майнової шкоди, -

В С Т А Н О В И В

Позивач звернулася до суду з позовом до Управління державної міграційної служби України в Луганській області, в якому просила:

- визнати протиправним висновок службового розслідування УДМС України в Луганській області, затверджений ДМС України 23.10.2017 року, відносно громадянки України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- скасувати висновок службового розслідування УДМС України в Луганській області, затверджений ДМС України 23.10.2017 року, відносно громадянки України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язати УДМС України в Луганській області направити інформацію до територіальних органів ДМС України та в Адміністрацію державної прикордонної служби про протиправність і скасування висновку службового розслідування УДМС України в Луганській області, затвердженого ДМС України 23.10.2017 року, відносно громадянки України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- стягнути з УДМС України в Луганській області майнову шкоду в розмірі 150 000,00 гривень.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано висновок Управління Державної міграційної служби України в Луганській області за результатами службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_4 від 23.10.2017 №123/2017. Зобов'язано Управління Державної міграційної служби України в Луганській області направити до територіальних органів Державної міграційної служби України та в Адміністрацію Державної прикордонної служби України інформацію про скасування висновку Управління Державної міграційної служби України в Луганській області за результатами службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_4 від 23.10.2017 №123/2017. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ставить питання про скасування зазначеного рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови - про відмову у задоволенні позову.

До Шостого апеляційного адміністративного суду 05.12.2018 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він зазначає, що судом першої інстанції винесено обґрунтоване рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин по справі та з врахуванням норм чинного законодавства та просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Луганській області залишити без задоволення.

У судовому засіданні 17 січня 2019 року представник відповідача апеляційну скаргу підтримала. Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Згідно із ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України з 24.08.1991.

Громадянство України ОСОБА_4 підтверджувалось паспортом громадянина колишнього СРСР, зразка 1974 року, серії НОМЕР_2, виданим 12.01.1990 Кіровоканським РВВС Вірменської РСР, в якому стояв штамп «Громадянин України».

18.11.2003 позивач, в порядку обміну отримала паспорт громадянина України серії НОМЕР_1, виданий Кремінським РВ УМВС України в Луганській області.

Паспорт громадянина колишнього СРСР, зразка 1974 року, серії НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, був знищений Кремінським РВ УМВС України в Луганській області за актом №12 від 06.12.2003 року у зв'язку з обміном на паспорт громадянина України, що підтверджується актом №12 від 06.12.2003, наявним в матеріалах справи (т.1, а.с.73).

09.02.2018 року, під час звернення позивача із заявою до Феневицької сільської ради Іванківського району Київської області про зняття з реєстрації місця проживання позивачем отримано відмову листом №02-12-/96 від 09.02.2018, в якому зазначено, що згідно листа, надісланого Управлінням державної міграційної служби України в Луганській області №12/3.3-39135 від 03.11.2017, відповідно до висновку службового розслідування УДМС України в Луганській області, затвердженого ДМС України 23.10.2017 року, визнано, що паспорт громадянки України ОСОБА_4 оформлений в порушення законодавства України та підлягає вилученню та знищенню відповідно до п.10.4 Х «Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України», затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 року №320.

Вважаючи вказаний висновок службового розслідування відповідача протиправним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач не мав будь-яких підстав для визнання недійсним паспорт громадянина України позивача.

Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначаються Законом України від 18 січня 2001 року №2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон №2235-III).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 2235-III:

громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України;

іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

особа без громадянства - особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином.

Згідно з статтею 3 Закону № 2235-ІІІ громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону №2235-III документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.

Так, за правилами наведених норм, громадяни колишнього СРСР вважаються громадянами України, за умови їх постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року).

Додержання таких умов є підставою для видачі вказаній особі паспорта громадянина України.

Позивач стверджує, що вона належить до громадянства України з підстав, передбачених пунктом першим частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», відповідно до якої громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Отже, суть спору зводиться до встановлення факту проживання позивача на території України станом на 1991 рік, на що і наголошує позивач у своєму позові.

Так, як зазначено позивачем в суді першої інстанції, вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 у Вірменії, у місті Кіровакан.

16 лютого 1989 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено шлюб, також в місті Кіровакан.

У шлюбі у Вірменії народилось троє дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3

В березні 1991 року сім'я переїхала в Україну, оскільки у Вірменії почалась війна.

Оскільки з березня 1991 року ні позивач, ні її чоловік не були прописані в Україні, чоловік звернувся до суду для встановлення факту його проживання на території України з березня 1991 року. Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 06.07.1998 у справі №2-772 встановлено факт проживання чоловіка позивача на території України з березня 1991 року, на підставі чого, в 2000 році, її чоловік - ОСОБА_6 отримав паспорт громадянина України. В зв'язку з вищевикладеним, в паспорт позивача також було проставлено штамп «Громадянин України».

В 2003 році позивач змінила паспорт громадянина колишнього СРСР зі штампом «Громадянин України» на паспорт громадянина України серії НОМЕР_1, який був виданий Кремінським РВ УМВС України в Луганській області 18.11.2003. Паспорт громадянина колишнього СРСР зі штампом «Громадянин України» був вилучений під час обміну. В паспорті громадянина України серії НОМЕР_1, виданому Кремінським РВ УМВС України в Луганській області 18.11.2003 року в порядку обміну, проставлений штамп про прописку в м. Кремінна. В 2004 році сім'я переїхала в м. Рубіжне Луганської області, у зв'язку з чим позивач прописалась за адресою: АДРЕСА_1. Позивач також повідомила, що в 2007 році сім'я переїхала в м.Київ.

Матеріали справи містять засвідчену копію заяви позивача про видачу паспорта за формою №1 від 01.11.2003, згідно якої вона просить видати паспорт громадянина України у зв'язку з обміном. Підпис ОСОБА_4 засвідчений підписом працівника паспортної служби. В цій заяві також вказано, що паспорт серії НОМЕР_1 виданий 18.11.2003 на підставі паспорту серії НОМЕР_2, виданого Кіровоканським РАЦС Вірменської республіки (т.2, а.с.72).

Разом з тим, як зазначено відповідачем, здійснити перевірку факту внесення запису «громадянин України» органами внутрішніх справ України до паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2, виданого 12.01.1990 Кіровоканським РВВС Вірменської ССР є не можливим, так як такий облік в Кремінському РВ УМВС України в Луганській області відсутній, а сам паспорт знищено.

Крім того, відповідач посилається на те, що згідно інформації відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Луганській області громадянка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованою або знятою з реєстраційного обліку на території Луганської області не значиться.

В заяві про видачу паспорта ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від 01.11.2003 в графі 6 «місце проживання» вказана адреса: АДРЕСА_2. Разом з тим, відповідно до листа Кремінської міської ради Луганської області від 01.09.2017 №03-06-02/1872 громадянка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно реєстру територіальної громади та адресної картотеки на території Кремінської міської ради зареєстрованою або знятою з реєстрації місця проживання не значиться, перевірити факт реєстрації місця проживання останньої за адресою: АДРЕСА_2 не є можливим, у зв'язку з відсутністю картки прописки форми 16 та поквартирної картки форми 17.

Зазначені обставини свідчать про те, що висновки відповідача про оформлення позивачу паспорту громадянина України складені формально, без належного з'ясування всіх обставин, що стали підставою для видачі вказаного документа.

Таким чином, орган контролю не сформував свої висновки на підставі тих документів, які були враховані компетентним органом під час видачі у 2003 році позивачу паспорта громадянина України.

При цьому, відповідно до п. 1.2 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого Наказом МВС України від 13.04.2012 року №320 паспорт громадянина України видається територіальними підрозділами Державної міграційної служби України за місцем проживання кожному громадянинові України після досягнення 16-річного віку, а надалі в разі необхідності обмінюється, видається замість утраченого, викраденого або зіпсованого.

За правилами п. 10.4 Порядку від 13.04.2012 року №320 погашаються, уважаються недійсними та знищуються паспорти: які обмінюються у зв'язку зі зміною (переміною) прізвища, імені та по батькові; у разі встановлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті, записам в інших документах); у разі непридатності паспорта для користування (пошкодження з різних причин, утрата фотокартки); осіб, громадянство України яких припинено; знайдені, замість яких видано нові; померлих громадян; зіпсовані під час заповнення; оформлені з порушенням вимог чинного законодавства України; не отримані власником протягом року.

У разі оформлення паспорта з порушенням вимог чинного законодавства керівником територіального органу (територіального підрозділу) проводиться службове розслідування, за результатами якого складається висновок у двох примірниках, який надсилається до Державної міграційної служби України для затвердження керівником відповідного структурного підрозділу ДМС України. Перший примірник затвердженого висновку зберігається в ДМС України, другий - у територіальному органі.

Разом з цим, колегія суддів враховує те, що посилання органу міграційної служби на оформлення позивачу паспорта громадянина України з порушенням Закону не знайшли свого підтвердження у вигляді притягнення відповідних посадових осіб до відповідальності за неналежне виконання своїх посадових обов'язків, здійснення своїх повноважень не у відповідності чинному законодавству тощо.

При цьому, як було зазначено вище, Кремінським районним судом Луганської області було ухвалено рішення від 06.07.1998 у справі №2-772, яким встановлено факт проживання в м.Кремінна, Луганської області з березня 1991 року ОСОБА_10 (т.1, а.с.148).

Так, у вказаному судовому рішенні було встановлено та підтверджено показами свідків у судовому засіданні, що з березня 1991 року ОСОБА_11 разом із сім'єю проживав у м.Кремінна, Луганської області .

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, а саме із свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3, 16.02.1989 в м.Кіровакан Вірменської РСР між громадянином ОСОБА_6 та громадянкою ОСОБА_12 було укладено шлюб (т.1, а.с.150). Після укладення шлюбу чоловікові та дружині присвоєно прізвище ОСОБА_6. Тобто, позивач являється членом сім'ї ОСОБА_6.

Щодо посилань відповідача на те, що рішення суду стосується ОСОБА_10, а не ОСОБА_6, який є чоловіком позивача, колегія суддів зазначає, що вказані доводи є безпідставними, оскільки зазначені неточності в імені та по-батькові чоловіка позивача є звичайними технічними описками. Зі змісту самого судового рішення вбачається та підтверджується обставинами справи, що воно стосується саме чоловіка позивача - ОСОБА_6, а не іншої особи.

Також з приводу спростування відповідачем в апеляційній скарзі показів свідків у вказаному вище судовому рішенні, а саме посилання на власноручні пояснення Тер ОСОБА_13, надані працівникам поліції, в яких останній начеб то спростовує факт його знайомства з чоловіком позивача та його проживання з ним за адресою вул.Комсомольська,34 м. Кремінна в 1991 році, колегія суддів зазначає, що вказані обставини не були покладені в основу оскаржуваного рішення. Крім того, з вказаних пояснень вбачається, що вони були відібрані у ОСОБА_3 27 січня 2018 року (т.1, а.с.169), в той час, як висновок службового розслідування датований 23 жовтня 2017 року. Вказане також підтверджує те, що вказані пояснення відбиралися не в рамках проведення службового розслідування по відношенню до позивача, а тому не можуть братися судом до уваги.

При цьому, відповідно до абз.2 ч.2 ст.77 КАС України суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказане судове рішення підтверджує факт проживання також і позивача з березня 1991 року у м.Кремінна Луганської області.

Так, відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо доводів апелянта про те, що позивач є громадянкою Республіки Вірменія і документована 17.07.1996 паспортом громадянина Вірменії НОМЕР_4, на підтвердження чого надає лист Посольство Республіки Вірменія в Україні від 06.07.2017 №2302/286, колегія суддів зазначає, що вказаний доказ не є належним, оскільки матеріали справи не містять належним чином завіреної копії такого паспорту, а також заяви позивача та документів, які додавалися позивачем до такої заяви з метою отримання паспорту громадянина Республіки Вірменія. Самим позивачем обставини отримання нею паспорта громадянина Вірменії та вчинення будь-яких дій, спрямованих на таке отримання, заперечуються.

Крім того, зазначеним вище листом Посольства Республіки Вірменія в Україні не спростовано факт проживання позивача з березня 1991 року у м.Кремінна Луганської області, що саме і є предметом дослідження у вказаній справі.

При цьому, колегія суддів зазначає, що особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії та прийняті рішення.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов'язок виправити свої помилки.

Презумпція невинуватості юридичних та фізичних осіб у сфері публічно правових відносин з боку держави закріплена ч. 2 ст. 77 КАС України.

Важливою для України з точки зору конкретизації положень щодо презумпції невинуватості є правозастосовна практика ЄСПЛ, яка в нашій державі є джерелом права та має вищу, порівняно національним законодавством, юридичну силу.

Принцип презумпція невинуватості є обов'язковим для будь яких суб'єктів владних повноважень (справа «Аллене де Рібемон проти Франції»).

Порушення цього принципу може відбуватися шляхом прийняття посадовою особою протиправних рішень.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що видача позивачу паспорта громадянина України відбулась в результаті її належності до громадян колишнього СРСР та постійного проживання на території України на момент проголошення її незалежності, тобто з дотриманням вимог Закону. Всі доводи відповідача ґрунтуються лише на можливих помилках суб'єкта владних повноважень під час здійснення ним своїх функцій, а оскаржуваний висновок не відповідає критерію обґрунтованості і правомірності. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що висновки відповідача про те, що оформлення позивачу паспорту громадянина України відбулось не у відповідності до чинного законодавства, є безпідставними, що є у підставою для скасування рішення суб'єкта владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Луганській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління державної міграційної служби України в Луганській області про визнання протиправним та скасування висновку службового розслідування, зобов'язання вчинити дії та стягнення майнової шкоди - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повне судове рішення складено 21 січня 2019року