Справа № 0740/742/18
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 грудня 2018 року м. Ужгород№ 0740/742/18
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.,

при секретарі Петрус К.І.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1, представник - ОСОБА_2,

відповідача: Державна міграційна служба України, представник - Радь О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошується вступна та резолютивна частини Рішення. Повний текст Рішення виготовлено та підписано 02 січня 2019 року.

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, яким просить суд скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати даний орган повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Державної міграційної служби України № 199-18 від 15.06.2018 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та створює для позивача загрозу повернення до країни громадянської належності, де йому загрожує небезпека, а саме реальна небезпека бути підданому нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню через необґрунтовані звинувачення в порушення ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, через переслідування збоку органів влади та відсутність безпеки та будь-якого захисту в країні його походження.

Просить визнати рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним, скасувати його та зобов'язати повторно розглянути питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав наведених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, з підстав, вказаних у відзиві, просить суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню мотивуючи тим, що Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні громадянської належності, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні громадянської належності свідчить, що не існує можливості того, що саме заявникові буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Вважає, що позивач не навів жодної аргументації своїм побоюванням у разі повернення до Російської Федерації, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, тобто вони не відповідають вимогам п. 1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень заявника в контексті ситуації в країні громадянської належності дозволяє зробити висновок про відсутність підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1, 25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, ст. 26 Конституції України біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних прав нарівні з громадянами України, інших держав та соціальний захист.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Російської Федерації, Республіка Інгушетія, інгуш за національністю, мусульманин за релігійними переконаннями.

07.11.2017 року звернувся до органу міграційної служби у Закарпатській області із заявою № 29 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно вказаної заяви-анкети від 07.11.2017 року ОСОБА_1 вказав, що в країні його громадянської незалежності його переслідують органи влади, безпосередньо Федеральна служба безпеки, звинувачуючи у співучасті подій, які відбулися в 2004 році, коли Шаміль Басаєв, польовий командир бойовиків, намагався здійснити переворот в Республіці Інгушетія РФ з метою захоплення влади. Зазначив, що був затриманим, що його піддавали тортурам, знущалися, били та передробили пальці рук, при цьому звинувачуючи в посібництві та підтримці бойовиків хоча в той час працював у загоні спеціального призначення при МВС Республіки Інгушетія, командиром взводу.

Так згідно протоколу співбесіди від 21.11.2017 року № 2017UZ0029, позивач вказав, що в 2006 році вперше потрапив в ізолятор ФСБ саме по причині того, що в 2004 році був напад польового командира Шаміля Басаєва з метою захоплення всіх силових структур, які знаходилися на території Інгушетії, в т.ч. на військові частини.

Також, позивач зазначив, що ніс конвойну службу при апараті МВС і був черговим підрозділу конвойної служби, посаду займав командира взводу і в ночі коли був напад саме їм довелося відбиватися від бойовиків, щоб ті не захопили МВС, були обстріляні, серед них були вбиті та поранені. До того, як прийшло підкріплення з внутрішніх військ з Північної Осетії-Аланії відбивалися як могли. А потрапив в слідчий ізолятор ФСБ тому, що деякі працівники силових структур працювали на бойовиків. Перевірка ФСБ відносно нього здійснювалася в листопаді 2006 року, коли його тримали 7-8 годин, проводили допит, задавали зустрічні питання, звинувачували в тому, що не робив та нав'язували свою думку. Вперше викликали з роботи у ФСБ спеціальною повісткою. Вдруге позивач потрапив в ізолятор ФСБ, коли його дружина перебувала на 8 місяці вагітності і внаслідок словесної суперечки з працівником ФСБ, направленої на його захист отримала удар в живіт від чого знепритомніла та в подальшому втратила дитину, а позивача закували в кайдани.

В подальшому знаходився в підвальному приміщення ФСБ міста Назрань два тижні, де були побої кулаками, ногами, палицями та після побиття хотіли щоб позивач зізнався у співробітництві з бойовиками, але відповіді були такі самі як і в перший раз, що взяти на себе не може те, чого не робив.

Під час співбесіди, згідно протоколу від 21.11.2017 року, позивач стверджує, що його переслідує Федеральна служба безпеки Інгушетії, що підтверджується в.т.ч повістками про виклик на допит.

Таким чином, позивач, як шукач притулку в Україні, свої побоювання пов'язує з тим, що може стати жертвою переслідувань з боку Федеральної служби безпеки Інгушетії.

Відповідно до Висновку від 27.02.2018 року № 2017UZ0029 Головного управління Державної міграційної служби України Закарпатській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом аналізу заяви, зроблено висновок, що повідомлене позивачем не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених ч. 1 п. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Рішенням ДМС України від 15.06.2018 року за № 199-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ст. 6 ч. 1 абз. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені ст. 1 ч. 1 п. 1 чи 13 цього Закону відсутні.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671(далі по тексту Закон України № 3671).

Відповідно до п. 1 ст. 1 ч. 1 Закону України № 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України № 3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України № 3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України № 3671 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Отже, у відповідача наявний обов'язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України № 3671 розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України № 3671 працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону України № 3671 після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону України № 3671 особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671 за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідно зазначити, що заявник не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України № 3671 рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п. 5 ст. 4 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 року № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Перевіряючи законність рішення Державної міграційної служби України від 15.06.2018 року за № 199-18 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що відповідач повинен був з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Стаття 1 пункт "а" підпункт 2 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території. "

Оцінка таким побоюванням обов'язково надається з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Разом з тим, суд зазначає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Оцінюючи пояснення позивача та надані ним докази, суд вважає їх послідовними, не суперечливими та такими, що містять ознаки реального побоювання бути переслідуваним у своїй країні. Тому, на думку суду, висновок Державної міграційної служби України є передчасним і прийнятим без урахування всіх обставин справи.

Так було встановлено, що ОСОБА_1, гр-н Російської Федерації, Республіка Інгушетія, ІНФОРМАЦІЯ_1, батько трьох дітей, мусульманин за релігійним переконанням, за національністю інгуш.

Офіцер міліції, нагороджений нагрудним знаком відмінник міліції, учасник бойових дій, зі стажем роботи у органах МВС вісімнадцять років, змушений тікати із країни походження через необґрунтовані звинувачення у пособництві та співпраці з бойовиками під головуванням Шаміля Басаєва, що намагалися вчинити переворот у Республіці Інгушетія РФ у 2004 році з метою захоплення влади, тільки через те, що у позивача чеченські коріння і його родичі у 1996 році могли бути бойовиками.

Декілька разів затримувався співробітниками Федеральної служби безпеки (ФСБ) його звинувачували у пособництві бойовикам Шаміля Басаєва і вимагали підписати зізнання. Над ним знущалися фізично, наносячи побої та морально, погрожуючи зробити сексуальну наругу, при цьому показували, що вже зробили з іншими. Від нього вимагали зізнатися у підтримці бойовиків. Два рази позивач потрапляв до лікарні, один раз у непритомному стані, з численними різного ступеню тілесними ушкодженнями, переломами ребер, тазобедренної кістки, черепно-мозковою травмою, розладами пам'яті і т.д.

Заключенням судово-медичної експертизи встановлювалися тяжкі ступені забою головного мозку, гематоми, переламані ребра, розірвані сосуди, зміщення нирки та печінки і інші пошкодження. Копія якої є в матеріалах особової справи.

Із останнього затримання йому допоміг звільнитися адвокат, і тільки тому, що позивач пообіцяв співпрацювати з: органами ФСБ та через підписку про невиїзд із країни, ОСОБА_1 звільнили. Адвокат порадив позивачу тікати з країни, оскільки наступного разу йому вже не вдасться його звільнити.

Спочатку він відправив свою родину з країни, а потім, отримавши фіктивні документи, і сам виїхав із Російської Федерації.

Звертався за захистом у Польщі але не дочекався завершення процедури і вирішив їхати до - Франції, де вже перебувала його дружина і діти. У Франції, як вважає позивач, йому надали захист але через п'ять років рішення переглянули і позбавили статусу.

Далі позивач звернувся за захистом у Німеччині де його взяли у процедуру але відмовили оскільки його сім'я перебувала у Франції і йому повідомили, що потрібно подаватися там за процедурою возз'єднання сім'ї. Як зазначає позивач на той час він того вже не міг зробити, оскільки розвівся з дружиною, а діти вже були повнолітні. Тому залишився в Німеччині, доки в 2017 році примусово не повернули до Російської Федерації. В'їхав до РФ за фіктивними документами, після чого переховувався від органів влади. Підготувавши собі нові документи, знову втік з РФ. Через Білорусію намагався потрапити до Польщі але через ту обставину, що він уже був у Польщі та не завершив процедуру отримання захисту, йому було відмовлено у в'їзді. Тоді позивач приїхав до України, де звернувся за захистом.

Позивач не повертається до Російської Федерації, оскільки боїться за своє життя, і вважає, що оскільки переслідування відбувається з боку Федеральної служби безпеки РФ, то йому чудом вдалося пережити завдані йому тортури і знущання. Знає про факти зникнення безвісти, вбивства та калічення людей, яких як і його звинувачували у підтримці та співпраці з бойовиками Шаміля Басаєва.

Під час співбесід у органі міграційної служби позивач надавав багато фактичних даних щодо обвинувачень, знущань, тортур, а також документальне підтвердження перенесених травм, що в свою чергу підтверджує факт перенесених страждань і болі завданих ФСБ.

Тобто у позивача наявне обґрунтоване побоювання за своє життя і безпеку у країні походження.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму ВАС України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» №3 від 16.03.2012р.:

«п.22. Судам слід ураховувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Пп 2 п. "A" ст. 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.»

При цьому, відповідачем не заперечується існування загострення небезпечної ситуації в країні походження.

В інформації по країні походження, отриманої з відкритих джерел, (а.с. 42-45) згадується, що ситуація в країні нестабільна, озброєні угрупування продовжують діяти та порушувати права і свободи громадян, порушуються масово права людей і громадян працівниками правоохоронних органів, які діють в масках та не мають ідентифікуючих знаків і цей метод дає можливість кожному відомству повідомляти про непричетність до таких порушень, згадуються зникнення людей, тортури та таємні утримання під вартою, безкарність за скоєне та неефективність розслідувань в Інгушетії фактів порушення прав і свобод людини і громадянина також наявні також згадуються у відкритих джерелах.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму ВАСУ № 3 суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч. 2 ст. 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Все вище викладене свідчить про нестабільність ситуації в державі та наявність у позивача обґрунтованих об'єктивних побоювань стати жертвою на території країни.

Відповідно до ст. 6 Закону України № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Положення цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Під час розгляду даної справи, аналізу витребуваної особової справи та в сукупності досліджених доказів, судом не встановлено підстав, відповідно до ст. 6 Закону України № 3671, за якою не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем під час винесення оскаржуваного рішення про відмову в наданні статусу біженця не було повно, всебічно та об'єктивно розглянуто обставини особової справи позивача та ситуації в країні походження.

З урахуванням вищевикладеного рішення про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту від 15.06.2018 року за № 199-18 прийняте без врахування всіх обставин справи, тобто є необґрунтованим, що є підставою для його скасування та зобов'язання ДМС України розглянути повторно заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним - задовольнити.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П. Микуляк