Справа № 320/6162/18
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2019-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2019 року м. Київ справа № 320/6162/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Києво-Святошинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Києво-Святошинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості пенсії за період з червня по жовтень 2018 року та зобов'язати відповідача виплатити позивачу заборгованість у розмірі 14907,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка за місцем фактичного проживання перебуває на обліку у відповідача з червня 2018 року та отримує пенсію за віком. Вважає, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у виплаті нарахованої пенсії за період з червня по жовтень 2018 року, оскільки, такі дії порушують право позивача на пенсійне забезпечення.

Відповідач з позовом не погодився, надав до суду письмовий відзив, в якому зазначив, що позивач дійсно має статус внутрішньо переміщеної особи і йому було нараховано пенсію за період з червня по жовтень 2018 року, проте, її виплата буде здійснена на умовах окремого порядку, який розроблений та погоджується Кабінетом Міністрів України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач є громадянином України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_3. Позивач є пенсіонером за віком, про що свідчить пенсійне посвідчення серії НОМЕР_4 (а.с. 12-15).

ОСОБА_1 було взято на облік як внутрішньо переміщену особу, згідно з довідкою Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 20.06.2018 № . Фактичне місце проживання позивача: АДРЕСА_2 (а.с. 16).

19 жовтня 2018 року позивач звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації, у якому, з-поміж іншого, просив невідкладно виплатити належні йому суми пенсії за період з червня по жовтень 2018 року (а.с. 18).

Однак, відповідач листом від 30.10.2018 № 590/С-01 відмовив позивачу у виплаті вказаної суми нарахованої пенсії, та повідомив про те, що, згідно заяви позивача було зроблено запит пенсійної справи до УПФУ в Попаснянському районі Луганської області за № 600 від 21.06.2018 року. Вказано, що макет паперової пенсійної справи надійшов на адресу відповідача 02.08.2018, а електронна пенсійна справа - 06.08.2018. Згідно атестату, пенсія в іншому районі була виплачена по 31.05.2018. Також, повідомив, що пенсія в сумі 14907,80 грн, буде перерахована та виплачена після погодження вище вказано Порядку Кабінетом Міністрів України (а.с. 19).

Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо невиплати йому нарахованої пенсії за період з червня по жовтень 2018 року протиправною, у зв'язку з чим звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 р. № 1706-VII (далі - Закон №1706-VII) закріплено гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з вимогами частини першої статті 4 Закону №1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Як убачається із статті 7 Закону №1706-VII, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою, та наявність рахунку в установах публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (п.1).

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Надане вищевказаною статтею право детально регламентовано у Законах України №1788-XII від 5 листопада 1991 року «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та №1058-IV від 9 липня 2003 року «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV), зокрема, у статтях 1 і 8 відповідно.

Названими правовими нормами Законів визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених Законом №1788-XII. Право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого Законом №1058-IV пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Суд зазначає, що позивач є громадянином України та відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV, набув право на отримання пенсії за віком, яка була йому призначена пенсійним органом.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачено частиною першою статті 49 Закону №1058-IV, якими є: виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії не підлягає розширеному тлумаченню.

Судом встановлено, що з червня 2018 року позивачу припинено виплату пенсії (згідно атестату пенсія в іншому районі була виплачена по 31 травня 2018 року) (а.с. 19).

Як убачається з листа відповідача від 30 жовтня 2018 року № 590/С-01, згідно розпорядження начальника Києво-Святошинського ОУ ПФУ Київської області від 7 серпня 2018 року та протоколу № 27 від 5 липня 2018 року, виплата пенсії позивачу була відновлена з місяця припинення та включена до виплатних відомостей з вересня 2018 року.

За результатами верифікації виплату пенсії з 01 вересня 2018 року було призупинено.

Водночас, відповідачем не було надано суду жодного документа на підтвердження наявності об'єктивних обставин та підстав, передбачених частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV, для припинення ("призупинення") позивачу виплати пенсії.

Судом також враховано, що відповідно до вимог статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закону № 1382-IV), реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність, не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу.

У цих рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства та фактом призначення пенсії. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Водночас, при вирішенні справи судом не може бути взято до уваги посилання відповідача на п. 15 постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 335, згідно з яким суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснені соціальні виплати, та будуть виплачуватись на умовах окремого Порядку, який розроблений і погоджується Кабінетом Міністрів України, враховуючи наступне.

За змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом шостим частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Тому, припиняючи виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії, суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на зазначене, суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу за період з червня по жовтень 2018 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Судом також враховано, що відповідач не заперечував проти розміру нарахованої і не виплаченої позивачу пенсії.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведене, суд визнає, що відповідачем протиправно було припинено виплату пенсії позивачу, та не поновлено йому виплату пенсії, а відтак, порушено права позивача на отримання пенсії та не дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 2 КАС України.

Позивачем під час розгляду справи було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем, тому, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

Щодо клопотання позивача про допущення негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог пункту першого частини першої статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Суд враховує, що пенсійні виплати позивачу є періодичними, здійснюються з коштів Пенсійного фонду України, а тому дійшов висновку, що клопотання позивача про допущення рішення про поновлення виплати пенсії за віком до негайного виконання у межах суми стягнення пенсії за один місяць, підлягає задоволенню.

Стосовно клопотання позивача про зобов'язання відповідача подати у місячний термін звіт про виконання судового рішення відповідно до вимог статті 382 КАС України, суд зазначає.

Як убачається з частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, зобов`язання суб'єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, є правом суду.

При цьому, у суду відсутні підстави вважати, що це судове рішення не буде виконуватися, тому, суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Згідно з вимогами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 704 грн 80 коп., що підтверджується квитанцією від 15 листопада 2018 року № 15521, у зв`язку із чим, понесені позивачем судові витрати, підлягають стягненню з Києво-Святошинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області.

Керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Києво-Святошинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсії за період з червня по жовтень 2018 року.

Зобов'язати Києво-Святошинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області () виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) заборгованість пенсії за період з червня по жовтень 2018 року у сумі 14907 (чотирнадцять тисяч дев'ятсот сім) грн 80 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) за рахунок бюджетних асигнувань Києво-Святошинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп.

Допустити до негайного виконання судове рішення у частині виплати пенсії за віком ОСОБА_1, у межах суми стягнення пенсії за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.