Справа № 826/10223/18
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2019-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 січня 2019 року № 826/10223/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Приватного акціонерного товариства "Квазар" до Міністерства юстиції України за участю третьої особи,

яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство "Сбербанк" про визнання протиправним та скасування рішення, зобов"язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Приватне акціонерне товариство «Квазар» (далі - ПрАТ «Квазар», позивач) з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 19.06.2018 № 55344700 з підстав, визначених пунктом 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»;

- визнати протиправною та скасувати постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19.06.2018 № 55344700,

- визнати протиправною та скасувати постанову про зняття арешту з майна від 19.06.2018 № 55344700;

- визнати протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича щодо передачі шляхом винесення акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19.06.2018 ВП № 55344700 у власність акціонерному товариству «Сбербанк».

В обґрунтування наведених вимог позивач посилається на статтю 19 Конституції України та статтю 39 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначає, що спірні постанови суперечать пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а вчинені державним виконавцем дії щодо передачі стягувачу майна позивача є протиправними.

Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, який долучений до матеріалів справи.

Третьою особою пояснень щодо позову до суду не подано.

Ухвалою суду від 26.07.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Сбербанк».

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

29.04.2010 між Публічним акціонерним товариством «ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНК РОСІЇ», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (на даний час - Акціонерне товариство «Сбербанк»), та Публічним акціонерним товариством «Квазар» (на даний час - Приватне акціонерне товариство «Квазар») був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 05-В/10/47/КЛ, до якого в подальшому сторонами вносилися зміни та доповнення.

27.01.2012 в забезпечення виконання публічним акціонерним товариством «Квазар» зобов'язань за вказаним кредитним договором, між банком та товариством було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі під № 861, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов'язань іпотекодавця, які випливають із договору про відкриття кредитної лінії № 05-В/10/47/КЛ, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем 29.04.2010 року, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом строку його дії, які (зобов'язання) перелічені у статті 2 цього договору та можуть виникнути в майбутньому за чинним основним договором, іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку майно, зазначене в п. 3.1. договору (предмет іпотеки), а саме нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16 578, 7 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0, і належить Публічному акціонерному товариству «Квазар» на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.05.2011.

29.07.2016 на адресу Публічного акціонерного товариства «Квазар» було направлено повідомлення-вимогу іпотекодавцю/заставодавцю № 392/5/50 про сплату простроченої заборгованості за кредитним договором № 05-В/10/47/КЛ від 29.04.2010 із доданим розрахунком заборгованості. 05.08.2016 вказана вимога була отримана уповноваженою особою позивача. Цим повідомленням-вимогою Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» повідомило Публічне акціонерне товариство «Квазар» про існуючу прострочену заборгованість за кредитним договором та попередило про те, що у випадку незадоволення вимоги банку, останній буде змушений задовольнити свою вимогу за рахунок іпотечного/заставного майна, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису.

30.12.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною вчинено виконавчий напис № 5704, яким запропоновано Публічному акціонерному товариству «Сбербанк» звернути стягнення на нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16578,7 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0, належить Публічному акціонерному товариству «Квазар» на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.05.2011 у справі № 2-3411/10 та є предметом забезпечення виконання ПАТ «Квазар» основного зобов'язання за договором про відкриття кредитної лінії № 05-В/10/47/КЛ від 29.04.2010 (зі змінами і доповненнями).

У цьому виконавчому написі запропоновано за рахунок реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» за кредитним договором у сумі 7 077 308 євро 41 євроцентів, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 6 340 000,00 євро, заборгованість по процентах за користування кредитною лінією 737 308,41 євро. Строк, за який проводиться стягнення - з 02.04.2016 до 11.10.2016 включно.

08.12.2017 Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком О.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 55344700.

Указана постанова була оскаржена Приватним акціонерним товариством «Квазар» у судовому порядку. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2018, постановленим в адміністративній справі № 826/16954/17 за позовом Приватного акціонерного товариства «Квазар» до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Сбербанк», про визнання протиправною та скасування постанови від 08.12.2017 ВП № 55344700, у задоволенні позовних вимог відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2018 вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою державного виконавця від 15.12.2017 змінено назву сторони виконавчого провадження, а саме: боржника у виконавчому провадженні ВП № 55344700, із Публічного акціонерного товариства «Квазар» (, місцезнаходження: 04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3) на Приватне акціонерне товариство «Квазар» (, місцезнаходження: 04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3).

26.12.2017 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, якою описано нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16578,7 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0, і належить Публічному акціонерному товариству «Квазар» () на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.05.2011 у справі № 2-3411/10.

Оскільки призначені на 12.02.2018, 26.03.2018 і 07.05.2018 електронні торги не відбулися у зв'язку з відсутністю допущених учасників торгів, відповідно до вимог частини шостої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна конфіскованого за рішенням суду, державний виконавець надіслав стягувачу (Публічному акціонерному товариству «Сбербанк») листа стосовно вирішення питання про залишення за собою непроданого майна.

Листом від 17.05.2018 № 9029/5/28-3 Акціонерне товариство «Сбербанк» повідомило Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про прийняте рішення залишити за собою нереалізоване майно боржника, а саме: нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16 578,7 кв. м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3 і належить Публічному акціонерному товариству «Квазар» () на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.05.2011 у справі № 2-3411/10, за ціною третіх електронних торгів - 53 534 467, 70 грн. без ПДВ.

У зв'язку з тим, що згідно з рішенням єдиного акціонера Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (рішення № 1 від 10.04.2018) змінено найменування банку із Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» на Акціонерне товариство «Сбербанк», постановою державного виконавця від 24.05.2018 змінено назву сторони виконавчого провадження, а саме: стягувача у виконавчому провадженні ВП № 55344700, із Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 46 ) на Акціонерне товариство «Сбербанк» (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 46 ).

Державним виконавцем 19.06.2018 у виконавчому провадженні ВП № 55344700 складено акт про передачу у власність акціонерному товариству «Сбербанк» нереалізованого майна Приватного акціонерного товариства «Квазар» та винесено постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, про зняття арешту з майна та про закінчення виконавчого провадження, з якими не погоджується позивач і вважає їх протиправними.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що в цей же день (19.06.2018) Київським апеляційним господарським судом ухвалено постанову в справі № 910/289/18, якою скасовано рішення господарського суду м. Києва від 21.02.2018, задоволено позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Квазар» і визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 5704, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. 30.12.2016, про звернення стягнення на нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16578,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0 та належить ПАТ «Квазар», в рахунок виконання ПАТ «Квазар» основного зобов'язання за договором про відкриття кредитної лінії № 05-В/10/47/КЛ від 29.04.2010р. в сумі 7 077 308 євро 41 євроцентів, з яких: заборгованість за кредитною лінією - 6 340 000,00 євро, заборгованість по процентах за користування кредитною лінією 737 308,41 євро зі строком стягнення з 02.04.2016р. до 11.10.2016р. При цьому, ухвалою апеляційного суду від 12.06.2018 до участі у справі № 910/289/18 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, було залучено Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповську О.В.

Під час розгляду справи судом також встановлено наступне.

У провадженні господарського суду м. Києва перебувала справа № 910/15888/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» до Приватного акціонерного товариства «Квазар» про стягнення 307 029 450, 46 грн. та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «Квазар» до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про зміну договору.

Рішенням господарського суду м. Києва від 16.01.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018, первісні позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Квазар» на користь Публічного акціонерного товариства «Сбербанк»:

- 6 340 000 євро боргу за кредитом,

- 1 159 730, 60 євро боргу по процентах,

- 69 796 202, 40 грн. пені за прострочення повернення кредиту,

- 8 637 102, 03 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову Приватного акціонерного товариства «Квазар» відмовлено.

14.05.2018 на виконання рішення господарського суду міста Києва від 16.01.2018, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 у справі № 910/15888/17, господарським судом міста Києва видано відповідний наказ.

15.06.2018 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком О.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56618119 з виконання наказу Господарського суду м. Києва від 14.05.2018 у справі № 910/15888/17 про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Квазар» на користь Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» 6 340 000 євро боргу за кредитом, 1 159 730, 60 євро боргу по процентах, 69 796 202, 40 грн. пені за прострочення повернення кредиту, 8 637 102, 03 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів; 240 000 грн. витрат по сплаті судового збору. У цей же день вказаним державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.08.2018 рішення господарського суду м. Києва від 16.01.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 скасовано в частині стягнення 1 159 730, 60 євро боргу по процентах, 69 796 202, 40 грн. пені за прострочення повернення кредиту та 8 637 102, 03 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, справу в цій частині передано на новий розгляд до господарського суду м. Києва. В іншій частині (в частині стягнення 6 340 000 євро боргу за кредитом та відмови у задоволенні зустрічного позову) рішення судів залишено без змін.

Разом із тим, 26.10.2018 в межах виконавчого провадження ВП № 56618119 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком Олексієм Степановичем було винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на об'єкти нерухомого майна у кількості 148 об'єктів.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 29.10.2018 справу № 910/15888/17 (в скасованій частині) прийнято до розгляду. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

Під час нового розгляду справи ухвалою господарського суду м. Києва від 27.11.2018 відмовлено у задоволенні скарги Приватного акціонерного товариства «Квазар» на дії та бездіяльність Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва від 14.05.2018 у справі № 910/15888/17.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 11.12.2018 частково задоволено заяву Приватного акціонерного товариства «Квазар» про визнання таким, що не підлягає виконанню, наказ господарського суду м. Києва від 14.05.2018 у справі № 910/15888/17. Визнано наказ господарського суду м. Києва від 14.05.2018 у справі № 910/15888/17 таким, що не підлягає виконанню, в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Квазар» 1 159 730, 60 євро боргу по процентах, 69 796 202, 40 грн. пені за прострочення повернення кредиту та 8 637 102, 03 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 11.12.2018 задоволено скаргу Приватного акціонерного товариства «Квазар» на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. Визнано неправомірними дії вказаного державного виконавця щодо винесення у виконавчому провадженні ВП № 56618119 постанови про арешт майна боржника від 26.10.2018.

На даний час у підготовчому засіданні в даній справі оголошено перерву до 22.01.2019.

Крім того, судом установлено, що рішенням господарського суду м. Києва від 21.02.2018 відмовлено у задоволенні позовних вимог у справі № 910/289/18 за позовом Приватного акціонерного товариства «Квазар» до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк», про визнання виконавчого напису № 5704 таким, що не підлягає виконанню. При цьому, суд ухвалами від 21.02.2018 відмовив у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову та відмовив у залученні до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України і приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України і приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповську Олену Володимирівну.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 вказане рішення господарського суду м. Києва від 21.02.2018 скасовано, позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 5704, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною 30.12.2016, про звернення стягнення на нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16 578,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0 та належить ПАТ «Квазар», в рахунок виконання ПАТ «Квазар» основного зобов'язання за договором про відкриття кредитної лінії № 05-В/10/47/КЛ від 29.04.2010 в сумі 7 077 308 євро 41 євроцентів, з яких: заборгованість за кредитною лінією - 6 340 000,00 євро, заборгованість по процентах за користування кредитною лінією 737 308,41 євро зі строком стягнення з 02.04.2016р. до 11.10.2016р.

При цьому, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що стягувачем не надано нотаріусу передбачених Законом України «Про нотаріат», Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, документів, за якими стягнення провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів; відмітка про вчинення виконавчого напису зроблена нотаріусом на копії іпотечного договору від 27.01.2012, а не на оригіналі договору про відкриття кредитної лінії від 29.04.2010 № 05-В/10/47/КЛ, в якій має бути зазначено, за який строк і яка сума стягнута, дата і номер за реєстром нотаріальних дій; сума заборгованості, визначена приватним нотаріусом в оскаржуваному виконавчому написі від 30.12.2016 № 5704, не є безспірною.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, справу № 910/289/18, касаційне провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ПАТ «Сбербанк» на постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018, прийнято до розгляду об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та призначено розгляд касаційної скарги на 18.01.2019.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України від 02.02.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих документів, у тому числі на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, у тому числі за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений перелік підстав для закінчення виконавчого провадження.

Так, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнанням судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з пунктом 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі, якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (частина друга статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Правилами частини другої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Відповідно до статті 284 Господарського процесуального кодексу України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Таким чином, дії суб'єкта владних повноважень щодо передачі кредиторові майна боржника є протиправними, оскільки за наявності постанови Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018, яка набрала законної сили з моменту її проголошення, у справі № 910/289/18 про визнання виконавчого документу (виконавчого напису № 5704 від 30.12.2016) таким, що не підлягає виконанню, та з огляду на небезспірність заборгованості позивача, як позичальника за кредитним договором, відповідач не мав права передавати майно стягувачу та повинен був винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв'язку з визнанням судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню), а не на підставі пункту 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у разі, якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки), та одночасно зазначити про зняття арешту з майна боржника відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на наведене та враховуючи вимоги законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що протиправні дії відповідача щодо передачі майна позивача у власність стягувачу за виконавчим документом (виконавчим написом нотаріуса), який визнано господарським судом таким, що не підлягає виконанню, призвели до порушення законних прав та інтересів позивача.

Водночас, при вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення позову суд звертає увагу на таке.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року по справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) висловив правову позицію, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується учасниками справи, на час вирішення справи по суті обставини, які зумовили звернення позивача до суду з позовом, а саме, протиправна передача майна у власність стягувачу за виконавчим документом, який визнано судом таким, що не підлягає виконанню, відповідачем не усунуті.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства, у відповідності до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожній особі гарантовано право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (частина друга статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Наведені положення процесуального законодавства засвідчують, що при обранні способу захисту порушеного права позивачу необхідно враховувати, що такі вимоги не можуть мати формальний (декларативний) характер, оскільки вимоги про визнання протиправною бездіяльності суб'єкта владних повноважень мають бути поєднані з вимогами про зобов'язання відповідача вчинити дії, спрямовані на відновлення права позивача, порушення якого спричинено такою бездіяльністю. Аналогічні умови за цим Кодексом застосовуються і до вимог про визнання протиправними дій відповідача, які мають бути поєднані із вимогою зобов'язати суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій.

Тобто, необхідною умовою для вжиття судом відповідних заходів з метою відновлення порушеного права, є існування порушеного права на момент прийняття судом відповідного рішення. При цьому, оцінка обставин (умов), за яких відбулось таке порушення прав позивача, а саме, дотримання суб'єктом владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчинює дії чи допускає бездіяльності, вимог чинного законодавства за критеріями, які зазначені у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України здійснюється судом саме у мотивувальній частині судового рішення.

Що стосується вимог про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця, прийнятих у рамках виконавчого провадження ВП № 55344700, то такі вимоги, згідно з положеннями статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, можуть бути заявлені одночасно із вимогами про визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень.

Наведене також вбачається із положень частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає повноваження суду при вирішенні справи.

В частині четвертій статті 245 Кодексу адміністративного судочинства також закріплено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За правилами частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

При цьому, суд перевіряє законність рішення суб'єкта владних повноважень і надає йому оцінку лише в межах, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та з дотриманням принципів адміністративного судочинства, встановлених частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії»), від 22.02.2007 у справі «Красуля проти Росії», від 05.05.2011 у справі «Ільяді проти Росії», від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту першого статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Також суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, судом установлено, що за наявності чинного рішення Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 у справі № 910/289/18 про визнання виконавчого документу (виконавчого напису № 5704 від 30.12.2016) таким, що не підлягає виконанню, відповідачем у той же день (19.06.2018) було прийнято постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, про зняття арешту з майна та про закінчення виконавчого провадження ВП № 55344700, які є протиправними і підлягають скасуванню.

На думку суду, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування правомірності прийнятих ним постанов з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положення чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Крім того, із урахуванням зазначеного та передбаченого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України право суду вийти за межі позовних вимог з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 55344700 на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв'язку з визнанням судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню), із зазначенням про зняття арешту з майна боржника.

Згідно з частиною першою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач сплатив судовий збір у загальній сумі 7 048 грн. 00 коп., у зв'язку з чим із Міністерства юстиції України підлягає стягненню зазначена сума судового збору.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича щодо передачі шляхом винесення акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19.06.2018 ВП № 55344700 у власність акціонерному товариству «Сбербанк» (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 46 ) майна Приватного акціонерного товариства «Квазар» (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, ).

3. Визнати протиправними та скасувати винесені 19.06.2018 головним державним виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком Олексієм Степановичем у виконавчому провадженні ВП № 55344700 постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, про зняття арешту з майна та про закінчення виконавчого провадження.

4. Зобов'язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 55344700 на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв'язку з визнанням судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню), та відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» зазначити про зняття арешту з майна Приватного акціонерного товариства «Квазар» (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, ), накладеного у даному виконавчому провадженні.

5. Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Приватного акціонерного товариства «Квазар» (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, ) витрати по оплаті судового збору у розмірі 7 048 грн. 00 коп. (сім тисяч сорок вісім гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя М.А. Бояринцева