Справа № 280/4787/18
Суддя: Артоуз Олеся Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

17 січня 2019 року Справа № 280/4787/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Артоуз О.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження матеріали адміністративної справи за позовною заявою ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, інн: НОМЕР_1), поданого представником за довіреністю ОСОБА_2 (АДРЕСА_2) до Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (72319, Запорізька область, м. Мелітополь, вул.. Івана Алексєєва, 2, ) про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

12 листопада 2018 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач), поданого представником за довіреністю №б/н від 31.07.2018 ОСОБА_2 до Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить визнати рішення відповідача №4859 від 11.09.2018 про відмову в призначенні пенсії за віком протиправним та зобов'язати відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням стажу, зазначеного в трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, підвищення розміру пенсії відповідно до частини першої статті 28, частини третьої статті 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», але не менше прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, починаючи з дати звернення 28.08.2018.

Ухвалою суду від 19.11.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні на 25.09.2018 з повідомленням (викликом) сторін.

У зв'язку з перебуванням судді на лікарняному, судове засідання відкладено до 27.12.2018

В судове засідання 27.12.2018 представники сторін не прибули.

Відповідно до адміністративного позову, позивач просить розглянути адміністративну справу без участі позивача та його представника.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що до жовтня 1997 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала в АДРЕСА_4, та виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. 28.08.2018 представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_3 особисто звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, здійснити запити відповідно до записів у трудовій книжці щодо отримання довідок по заробітній платі, що враховуються для обчислення пенсії, довідок про переменування (реорганізацію) підприємств, інших недостатніх для призначення пенсії документів, врахувати навигідніший період по заробітній платі. Рішенням №4859 від 11.09.2018 відповідачем відмовлено у призначенні пенсії. Прийняте рішення обґрунтоване відсутністю паспорта або іншого документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації). Прийняте рішення вважає протиправним.

24.12.2018 до суду надійшов відзив від відповідача, відповідно до якого в задоволенні позовної заяви просить відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій громадянам регулюється Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №21-1 (із змінами). Відповідно до пункту 2.9 вказаного Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії) повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце проживання (реєстрації) та вік). На дату звернення, а саме 28.08.2018, паспорт для виїзду за кордон громадянина України за НОМЕР_2 від 04.27.1997 є недійсним, оскільки термін дії встановлено до 04.07.2007. Прийняте рішення вважають обґрунтованим та таким, що прийняте на підставі діючого законодавства.

26.12.2018 представником позивача подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якого доводи, викладені відповідачем у відзиві. Є ідентичними, викладеним в оскаржуваному рішенні. Посилання відповідача на строк дії паспорту вважає безпідставним, обґрунтовуючи свою думку судовою практикою, а саме постановою Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду від 20.09.2016 по справі №320/945/16-а. Зазначає, що закінчення дії паспорту не робить такий паспорт не чинним. Крім того, представником позивача подано уточнюючий адміністративний позов з виправленими технічними помилками щодо ідентифікаційного номеру позивача.

27.12.2018 представником відповідача подано клопотання про розгляд справи без участі представника.

Ухвалою від 27.12.2018 (в редакції ухвали від 04.01.2019 про виправлення описки)у судовому засіданні оголошено перерву до 10 січня 2019 року з метою з'ясування думки відповідача щодо обставин, викладених в уточнюючому адміністративному позові.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, є громадянкою України, яка на теперішній час виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю.

31.07.2018 позивачем в м. Тель-Авів, Ізраїль видано довіреність ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, відповідно до якої уповноважила їх бути представниками та представляти її інтереси в управліннях Пенсійного фонду України, в судових органах України, в будь-яких банківських установах та інших органах державної влади.

28.08.2018 представник позивача ОСОБА_3 вернулася до Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення ОСОБА_1 пенсії як не працюючому пенсіонеру, здійснити запити відповідно до записів у трудовій книжці щодо отримання довідок по заробітній платі, що враховується для обчислення пенсії, довідок про перейменування (реорганізацію) підприємств, інших недостатніх для призначення пенсії документів, врахувати найвигідніший період по заробітній платі. Відповідно до інформації, що зазначена в полях вказаної заяви, вбачається, що місце реєстрації: АДРЕСА_4 (знята з реєстрації у 1997 році). Місце проживання: Ізраїль, АДРЕСА_3. Паспорт: серія НОМЕР_2, виданий 04.07.1997.

11.09.2018 відповідачем надано повідомлення №4859 про відмову в призначенні пенсії за віком (пенсійна справа №4859).

Відповідно д вказаного повідомлення судом встановлено, що представником позивача для призначення пенсії було надано наступні документи:

- заява (надано на підставі довіреності довіреною особою) щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058 - заява зареєстрована в електронному журналі звернень за призначенням (перерахунком) пенсій за №4859 від 28.08.2018;

- оригінал та копія трудової книжки від 03.09.1975;

- копія картки платника податку від 15.08.2018, номер бланка картки 403-18-07003;

- паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 від 04.07.1997 на ім'я ОСОБА_1 з відміткою «постійне проживання в Ізраїлі», який дійсний до 04.07.2017;

- копія диплома заявника від 01.07.1981 НОМЕР_4

- копія свідоцтва про шлюб заявника від 10.06.1988 НОМЕР_5

Позивач не погодившись з відмовою органу Пенсійного фонду України у призначенні виплати пенсії за віком, звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46 Конституції України).

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина 3 статті 25 Конституції України).

Відповідно до приписів статті 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов'язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 51 цього Закону).

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, право особи на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

У зазначених вище правових позиціях ставилось питання щодо перерахунку пенсій особам, які проживають за межами України. Проте, суд вважає, що як перерахунок так і призначення пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина, чим і обгрунтована позиція позивача проте слід звернути увагу, що законодавством Укрїни чітко вставновлено порядок призначення пенсії.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт;посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

Обгрунтування позивача судовою практикою позиції, що закінчення дії паспорту громадянина України не позбавляє громадянина України гарантованих прав, а закінчення його дії не робить такий паспорт нечинним, суд не приймає, оскільки позивачем не надано паспорта громадянина України. Відтак питання нечинності паспорта громадянина України не досліджувалося.

Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII затверджені Положення про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно з п.1 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ, документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України є паспорт громадянина України.

Відповідно до п. 2 Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.02.2007 року №719-V, паспорт громадянина України для виїзду за кордон - це документ, що посвідчує особу громадянина України під час перетину ним державного кордону України та перебування за кордоном.

Строк дії паспорта становить десять років (п. 12 Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон).

Таким чином, для призначення пенсії особа повиннанадати паспорт, а також подати документ, що підтверджує її місце проживання (реєстрації), оскільки за приписами пункту 1.1. Порядку № 22-1 повинна звернутись до управління ПФУ саме за місцем свого проживання.

При цьому суд звертає увагу, що відповідно до статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яке затверджене постановою правління Пенсійного фонду № 22-1 від 25.11.2005 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок №22-1), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону № 1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Тобто, однією з умов, які передбачають наявність у особи права на отримання пенсії є її належність до громадянства України.

Крім того, згідно з пп. 4 пункту 2.1 Порядку № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком повинні додаватись, зокрема, документи про місце проживання (реєстрації) особи.

Пунктом 2.9 Порядку №22-1 передбачено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст. 29 ЦК України).

Пунктом 2.22 Порядку №22-1 встановлено, що за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у томі числі органів місцевого самоврядування.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до копій закордонного паспорту позивача НОМЕР_3, виданого 04.07.1997, паспорт був дійсний до 04.07.2007, відмітки щодо продовження строку дії паспорту відсутні. Копії паспорта громадянина України позивачем взагалі не надано. Таким чином, позивач не підтвердила свою належність до громадянства України та не надано інших документів, що підтверджують особу.

Крім того, в порушення вимог пунктів 2.1, 2.9, 2.22 Порядку №22-1, позивачем не надано відповідачу обов'язкового документу про своє місце проживання або реєстрації.

З викладеного слідує, що призначення пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов'язаних з встановленням особи, що звернулася за призначенням пенсії, та наявність визначеного переліку документів.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 у справі №723/2676/14-а.

З огляду на вказані обставини суд приходить до висновку про правомірність відмови відповідача у призначенні пенсії за віком позивачу, оскільки остання не надала належний документ, що підтверджує її особу.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Частиною 2 ст.2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

З урахуванням з'ясованих обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Доводи позивача не приймаються судом до уваги виходячи з вище зазначеного.

Керуючись ст.ст. 139, 241, 243, 244, 245, 246, 250, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, інн: НОМЕР_1), поданого представником за довіреністю ОСОБА_2 (АДРЕСА_2) до Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (72319, Запорізька область, м. Мелітополь, вул.. Івана Алексєєва, 2, ) про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії, - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 17.01.2019.

Суддя О.О.Артоуз