Справа № 1240/2193/18
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року справа №1240/2193/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Арабей Т.Г., Компанієць І.Д., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року у справі № 1240/2193/18 (головуючий І інстанції Секірська А.Г. м. Сєвєродонецьк Луганської області) за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 (далі-позивач, ОСОБА_3.), звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області (далі-відповідач, пенсійний орган), в якому просив суд:

- визнати дії відповідача протиправними щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_3 з 01.03.2016 року;

- зобов'язати відповідача поновити нарахування та виплату ОСОБА_3 пенсії, сплатити утворену заборгованість, починаючи з 01.03.2016 року;

- рішення звернути до негайного виконання в межах стягнення суми за один місяць.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_3 пенсії з 01 березня 2016 року.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області відновити нарахування та виплату ОСОБА_3 пенсії за віком з 01 березня 2016 року.

Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області до Державного бюджету України судовий збір у сумі 704,80 грн.

Відповідач з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просив скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що листом Міністерства соціальної політики України від 16.02.2016 року № 672/о/10-16/081 «Про посилення контролю щодо обліку внутрішньо переміщених осіб» визначено, що з метою забезпечення дієвого контролю в системі обліку внутрішньо переміщених осіб та здійснення соціальних виплат необхідно забезпечити належне реагування на інформацію, яка надходить від органів МВС, Нацполіції, СБУ, Держприкордонслужби тощо. З метою виконання постанови КМУ від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» соціальні виплати особі, щодо якої отримана інформація, мають бути тимчасово призупинені, до надходження відповідних відомостей від органів Державної міграційної служби, або підтвердження особою факту проживання за місцем проведення виплат.

З посиланням на норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», постанов КМУ від 08.06.2016 року № 365, від 05.11.2014 року № 637, відповідач зазначив, що з моменту припинення пенсійних виплат, а саме з 01.03.2016 року ОСОБА_3 до управління з особистою заявою для перевірки за місцем реєстрації не зверталася.

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Згідно вимог частин 1, 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, заслухав суддю - доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонером якій призначено пенсію за віком довічно, про що свідчить пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 НОМЕР_2, видане Пенсійним фондом України від 30.05.2012 року (а.с. 10).

Відповідно до паспортних даних, позивач зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

Як вбачається з копії довідки від 29.09.2015 року № 924016913 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення ОСОБА_3 перебуває на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції в АДРЕСА_2 (а.с. 11).

29.09.2015 року позивач звернулася до УПФУ в м. Лисичанську Луганської області із заявами про взяття на облік її пенсійної справи та про перерахування належних сум пенсійних виплат на картковий рахунок, відкритий у ТВБВ № 10012/087 філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» (а.с. 39, 43).

Згідно з копією розпорядження від 30.10.2015 року № 53125 ОСОБА_3 взято на облік в УПФУ в м. Лисичанську та призначено пенсію з 01.02.2015 року (а.с. 36).

Протоколом від 05.11.2015 позивачу нараховано пенсію з січня 2015 року по листопад 2015 року (а.с. 46).

Довідкою від 02.08.2018 року № 2744, наданою відповідачем, підтверджується, що останнє нарахування та виплата пенсії ОСОБА_3 відбулася у лютому 2016 року в розмірі 1395,46 грн (а.с. 33).

На адвокатський запит представника позивача, пенсійним органом була надана відповідь про те, що виплата пенсії позивачу з 01.03.2016 року призупинена на підставі інформації СБУ (а.с. 12).

Не погодившись з діями відповідача про припинення виплати пенсії, ОСОБА_3.в особі адвоката звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У зазначеному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади та механізм функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі-Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону № 1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009) 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд звертає увагу, що конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Проте згідно з наявними в матеріалах справи пояснень відповідача виплата пенсії позивачу з 01 березня 2016 року була призупинена до з'ясування у зв'язку інформацією яка надійшла від СБУ.

Водночас Закон № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як проведення верифікації за списками СБУ з підстав перевірки місця фактичного проживання пенсіонера.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тобто, не підтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії.

Суд зазначає, що строк дії довідки про взяття особи на облік як внутрішньо переміщеної особи необмежений, нарахування і виплата пенсії особі, яка вимушено обтяжена певними обставинами, не може залежати від дії цієї довідки, оскільки право на пенсію гарантовано Конституцією України та є єдиним засобом до існування пенсіонера.

Згідно з довідкою від 01.08.2018 року № 2733, надано відповідачем, ОСОБА_3 з 01.03.2016 пенсію не отримує (а.с. 32).

Окремого рішення про припинення виплати пенсії позивачу відповідачем не надано.

Суд звертає увагу, що на виконання ухвали суду першої інстанції від 25.07.2018 року управлінням УПСЗН Лисичанської міської ради надано інформацію, що ОСОБА_3 з 29.09.2015 року перебуває на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб в УПСЗН Лисичанської міської ради, про що отримала відповідну довідку від 29.09.2015 року № 924016913. Станом на 06.08.2018 року зазначена довідка є чинною, рішення щодо скасування дії довідки не приймалось (а.с. 48).

Доводи апеляційної скарги відповідача з посиланням як на підставу припинення пенсійних виплат на постанови Кабінету Міністрів України, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, оскільки Закон № 1058-IV має вищу юридичну силу.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював, зокрема, у постанові від 22 серпня 2018 року справа № 243/5476/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року справа № 805/402/18.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем вимог частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки з 01 березня 2016 року позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення та за відсутності законодавчо встановлених підстав.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, оскільки вони суперечать чинному законодавству та не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 Рішення суду першої інстанції прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення без змін рішення суду першої інстанції і відмови в задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року у справі № 1240/2193/18 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року у справі № 1240/2193/18 - залишити без змін.

Повний текст постанови складений та підписаний 21 січня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення окрім випадків визначених статтєю 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач: І.В. Геращенко

Судді: Т.Г. Арабей

І.Д. Компанієць