Справа № 826/17107/17
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кузьмишиної О.М.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року (розглянута у відкритому судовому засіданні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - 17 вересня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Солом'янської районної в місті Києві Державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_3, керівник об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кремінь-1» ОСОБА_4 про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року, ОСОБА_2 (далі - позивач, Арутюнова І.А.) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач), в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації щодо не здійснення перевірки повноважень громадянки України ОСОБА_3 під час прийняття 24 червня 2016 року від неї заяви управителя ОСББ «Кремінь-1» ОСОБА_3;

- визнати протиправними дії Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації щодо реєстрації 24 червня 2016 року за номером 108/5567 заяви управителя ОСББ «Кремінь-1» ОСОБА_3 як звернення ОСББ «Кремінь-1»;

- визнати протиправними дії Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації щодо задоволення заяви управителя ОСББ «Кремінь-1» ОСОБА_3 шляхом видання Розпорядження Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.12.2016 №955 «Про передачу в управління об'єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1»;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.12.2016 №955 «Про передачу в управління об'єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1»;

- зобов'язати Солом'янську районну в місті Києві державну адміністрацію здійснити дії щодо відновлення функцій з управління багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 у місті Києві, які існували до реєстрації відповідачем 24.06.2016 №108/5567 заяви управителя ОСББ «Кремінь-1» ОСОБА_3.

Позовні вимоги мотивовано протиправністю дій Солом'янської районної в місті Києві Державної адміністрації, які полягають у нездійсненні перевірки повноважень ОСОБА_3 під час прийняття від останньої заяви про передачу будинку АДРЕСА_1 в управління об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кремінь-1» і як наслідок, прийняття протиправного розпорядження від 16.12.2016 №955.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити.

Відповідно до п.13 ст.10 КАС України, суд під час розгляду справи в судовому засіданні здійснює повне фіксування його перебігу за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу, крім випадків, визначених цим Кодексом. Порядок такого фіксування встановлюється цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.229 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

За наявності заперечень з боку будь-кого з учасників судового процесу проти здійснення повного фіксування судового засідання за допомогою відеозаписувального технічного засобу таке фіксування здійснюється лише за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів відповідно ч.2 ст.313 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року зупинено провадження у справі до вирішення заявленого ОСОБА_2 відводу колегії суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, у складі Головуючого судді - Костюк Л.О., суддів: Бужак Н.П., Кузьмишиної О.М.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2018 року у задоволені заяви ОСОБА_2 про відвід колегії суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, у складі головуючого судді - Костюк Л.О., суддів: Бужак Н.П., Кузьмишиної О.М. у справі № 826/17107/17 - відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 КАС України, провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду.

Таким чином, враховуючи, що обставини, які були підставою для зупинення провадження у справі, відпали, колегія суддів приходить до висновку про необхідність поновлення провадження у справі та призначення справи до розгляду у судове засідання на 17 січня 2019 року об 12 год. 00 хв.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Зазначене вище клопотання обґрунтовано тим, що вона є особою непрацездатного віку та отримує пенсію за віком, яка для неї є єдиним джерелом існування, а сума судового збору перевищує 5 відсотків доходу за минулий 2017 рік.

Відповідно до частини 1 статті 133 Кодексу адміністративного судочинства України України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року) суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Згідно з статтею 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім'ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров'ю.

З даної норми вбачається, що підставою для відстрочення, розстрочення, звільнення від сплати судового збору є майновий стан заявника.

Враховуючи вище викладене, клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_3 звернулась до Солом'янської районної в місті Києві Державної адміністрації із заявою, в якій просила вчинити відповідні дії щодо передачі будинку АДРЕСА_1 в управління об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кремінь-1», яке було зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань - 16.06.2016.

Вказана заява була прийнята та зареєстрована відповідачем 24.06.2016 під номером №108/5567.

За посиланням відповідача, 02.12.2016 відбулась нарада з питань передачі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в управління ОСББ «Кремінь-1», де ОСОБА_3 було надано копію протоколу від 25.05.2016 №2, щодо надання її повноважень представляти інтереси ОСББ «Кремінь-1» в органах державної влади, у тому числі щодо приймання-передачі вказаного вище житлового будинку.

Розпорядженням Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.12.2016 №955 «Про передачу в управління об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кремінь-1» житлового будинку АДРЕСА_1».

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо прийняття заяви ОСОБА_3 від 24.06.2016 та її реєстрації, не погоджуючись із розпорядженням Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.12.2016 №955, прийнятому на підставі вказаної вище заяви та вважаючи його протиправним і таким, що підлягає скасуванню, звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» об'єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об'єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Статтею 4 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що об'єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов'язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.

Господарче забезпечення діяльності об'єднання може здійснюватися власними силами об'єднання (шляхом самозабезпечення) або шляхом залучення на договірних засадах суб'єктів господарювання.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» управління багатоквартирним будинком здійснює об'єднання через свої органи управління. За рішенням загальних зборів функції з управління багатоквартирним будинком можуть бути передані (всі або частково) управителю або асоціації. Об'єднання самостійно визначає порядок управління багатоквартирним будинком та може змінити його у порядку, встановленому цим Законом та статутом об'єднання.

Відповідно до пунктів 2.2 та 2.3 рішення Київської міської ради від 22.05.2013 №389/9446 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 15 грудня 2011 року №844/7080 «Про впорядкування прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва відомчого житлового фонду, гуртожитків, інженерних мереж та об'єктів соціальної інфраструктури», рішення Київської міської ради від 15.12.2011 №844/7080 «Про впорядкування прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва відомчого житлового фонду, гуртожитків, інженерних мереж та об'єктів соціальної інфраструктури» районним в місті Києві державним адміністраціям делеговано право: забезпечувати передачу житлового комплексу або його частини, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передані до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій (за винятком нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади міста Києва), з балансу суб'єкта господарювання комунальної власності територіальної громади міста Києва, що віднесений до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, на баланс об'єднання співвласників багатоквартирного будинку та здійснювати списання житлового комплексу або його частини, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передані до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, з балансу суб'єкта господарювання комунальної власності територіальної громади міста Києва, що віднесений до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, у разі передачі таких об'єктів на баланс об'єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Згідно з приписами «Порядку списання з балансу багатоквартирних будинків» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 №301, списання багатоквартирного будинку з балансу здійснюється його балансоутримувачем на підставі прийнятого ним розпорядчого документа (далі - розпорядчий документ).

Інформація про прийняття відповідного розпорядчого документа доводиться до відома співвласників багатоквартирного будинку шляхом розміщення на офіційному веб-сайті балансоутримувача та в кожному конкретному будинку (на прибудинковій території), зокрема на інформаційних стендах у під'їздах будинків та біля них, відповідного оголошення.

Для списання багатоквартирного будинку з балансу утворюється відповідна комісія у складі не менше п'яти осіб (далі - комісія).

За результатами роботи комісії складається акт про списання багатоквартирного будинку з балансу за формою згідно з додатком.

Акт про списання багатоквартирного будинку з балансу підписується всіма членами комісії та затверджується балансоутримувачем.

Після затвердження балансоутримувачем акта про списання багатоквартирного будинку з балансу процедура списання відповідного будинку вважається закінченою.

За посиланням відповідача, реалізуючи державну політику у сфері самоврядування та самоуправління, мешканці будинку АДРЕСА_1 створили об'єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі за текстом - ОСББ) «Кремінь-1», згідно з рішенням загальних зборів від 10.05.2016, датою реєстрації якого в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є 16.06.2016, керівником значиться ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи, та підтверджується наявною копією витягу з засідання загальних зборів членів ОСББ «Кремінь-1» від 25.05.2016, на загальних зборах членів ОСББ «Кремінь-1» було обрано на посаду управителя будинком ОСОБА_3

Так, 24.06.2016 ОСОБА_3 звернулась із заявою до відповідача про передачу будинку АДРЕСА_1 в управління об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кремінь-1».

За результатами розгляду заяви ОСОБА_3, Солом'янською районною в місті Києві Державною адміністрацією було прийнято розпорядження від 16.12.2016 №955, відповідно до якого житловий будинок АДРЕСА_1 був переданий в управління ОСББ «Кремінь-1».

Щодо посилання позивача на те, що керівником ОСББ «Кремінь-1» є ОСОБА_4, проте заяву про передачу будинку було подано ОСОБА_3, тому, на думку позивача заяву від 24.06.2016 було подано без законного волевиявлення співвласників будинку неналежною особою, колегія суддів зазначає наступне.

Так, зазначені твердження позивача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Колегія суддів зазначає, що ні позивачем, ні відповідачем не заперечується власне факт створення ОСББ «Кремінь-1», при цьому позивачем саме створення об'єднання не оскаржується, тобто позивач в даному випадку визнає ОСББ «Кремінь-1», як орган управління будинком АДРЕСА_1.

В матеріалах справи наявна копія протоколу загальних зборів ОСББ «Кремінь-1» від 25.05.2016, в якому прийняло участь 69 чоловік, 67 з яких проголосували за взяття на посаду керуючої справами ОСОБА_3, та умовно для зручності вирішили називати вказану особу - управитель.

Також, в матеріалах справи міститься наказ від 25.05.2016 №1, підписаний ОСОБА_4, яким ОСОБА_3 надано право представляти інтереси ОСББ «Кремінь-1» в органах державної влади та інших організаціях, здійснювати заходи щодо прийняття-передачі житлового будинку по АДРЕСА_1 в управління ОСББ «Кремінь-1», розпоряджатися коштами ОСББ, укладати договори з підприємствами для обслуговування будинку, укладати договори про надання правової допомоги, представляти інтереси ОСББ в суді, складати та підписувати акти з надання послуг.

На виконання Наказу від 25.05.2016 №1 ОСОБА_4 також було підписано відповідне доручення, копія якого наявна в матеріалах справи.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, на загальних зборах співвласників будинку, в якому проживає позивач, було вирішено доручити управління справами ОСББ «Кремінь-1» ОСОБА_3 з наданням їй відповідних повноважень, про що було складено наказ та доручення від 25.05.2016, підписані керівником ОСББ «Кремінь-1» ОСОБА_4

При цьому, матеріали справи також свідчать, що ОСОБА_2 з моменту створення ОСББ «Кремінь-1», сплачувала кошти за утримання будинку на р/р ОСББ «Кремінь-1», зверталась безпосередньо до ОСОБА_3, як керуючої справами ОСББ «Кремінь-1», подавала власноруч заповнені дані показників лічильників, на підтвердження чого надано копії заповнених бланків та меморіальних ордерів, чого також позивачем не спростовано.

Зазначене, дає підстави вважати, що позивач своїми діями визнала ОСОБА_3, як керуючу справами ОСББ «Кремінь-1».

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_4 було підписано наказ від 25.05.2016 №1 та доручення від 25.05.2016, якими ОСОБА_3 надано певні повноважена, зокрема і такі, як здійснення заходів щодо прийняття-передачі житлового будинку по АДРЕСА_1 в управління ОСББ «Кремінь-1».

Так, звертає увагу на те, що зазначені вище наказ та доручення не було скасовано, вони є дійсними та визначають коло повноважень ОСОБА_3, які повинні нею виконуватись, як управителем будинку АДРЕСА_1, на якого покладено відповідно обов'язки щодо керування справами ОСББ «Кремінь-1».

Матеріали справи не містять доказів визнання недійсними зазначених вище наказу та доручення, також матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 оскаржувала дії ОСОБА_3, як управителя будинком.

Відтак, наведене спростовує посилання позивача, що ОСОБА_3 не була управителем будинку на дату подання заяви від 24.06.2016, оскільки остання отримала відповідні повноваження ще 25.05.2016, що підтверджується матеріалами справи, зворотного позивачем під час судового розгляду справи не доведено.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що посилання ОСОБА_2 стосовно того, що ОСОБА_3 не була управителем будинку станом на 24.06.2016, а тому не мала права подавати заяву щодо передачі будинку НОМЕР_1 в управління ОСББ «Кремінь-1», а відповідач належним чином не перевірив наявність таких, та прийняв оскаржуваний наказ, діючи не у відповідності до чинного законодавства - спростовані наданими відповідачем та третьої особою поясненнями та доказами по справі та є необґрунтованими.

Окрім зазначеного, колегія суддів зазначає, що позивачем власне не було доведено суду у чому саме полягає порушення його прав та свобод, адже відповідні повноваження ОСОБА_3 були надані саме ОСОБА_4, відтак суд вважає за необхідне наголосити на наступному.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

При тлумаченні вищезгаданих норм права, Верховний Суд України в постанові від 15 грудня 2015 року (справа № 800/206/15) вказав на те, що обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Тобто, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто, що певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Аналіз вищезгаданих норм права дає підстави вважати, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявнику.

Колегія суддів зазначає, що під час розгляду кожної справи, суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього неможливо виконати завдання судочинства.

Та вказує, що порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів позивача.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. Так, право позивача на використання української мови, отримання відповіді чи інформації на українській мові порушено не було.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що правова позиція щодо обов'язкової умови надання правового захисту судом, як наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду за захистом, висловлена Верховним судом України в постановах від 15.12.2015 у справі №21-5361а15, від 01.12.2015 у справі №21-3222а15 та від 08.12.2015 у справі №21-5435а15.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час судового розгляду справи, ОСОБА_3, в особі управителя будинку АДРЕСА_1 звернулась до відповідача із завою щодо передачі вказаного будинку в управління ОСББ «Кремінь-1».

При цьому, відповідні повноваження ОСОБА_3 були надані керівником ОСББ - ОСОБА_4 Як зазначалось вище, ОСОБА_4 не оскаржувала дії ОСОБА_3, щодо подання заяви про передачу будинку в управління співвласників, при цьому ОСОБА_3 було обрано на посаду управителя будинком на загальних зборах членів ОСББ «Кремінь-1» більшістю голосів, відтак аналізуючи наведене, колегія суддів не вбачає в даному випадку порушення прав та інтересів позивача, зворотного позивачем під час судового розгляду справи не доведено.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 229, 237, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 21 січня 2019 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

О.М. Кузьмишина