Справа № 826/395/18
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 грудня 2018 року №826/395/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів Костенка Д.А. та Донця В.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання частково протиправною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (далі також - суд) звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач) з позовом до Кабінету Міністрів України (далі також - відповідач), в останній редакції якого, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 04.04.2018, просить визнати протиправною і нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 14.03.2016 №167 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» в частині внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637, а саме в частині 1, 3, 4, 5.

Позовні вимоги мотивовано тим, що при прийнятті оскаржуваної в частині постанови відповідач, всупереч приписам пункту 2 частини першої статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» та частини третьої статті 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», вийшов за межі повноважень. Крім того, оскаржувана в частині постанова містить дискримінаційні положення та положення, які не відповідають актам вищої юридичної сили, а саме: Конституції України, законам та міжнародним договорам та статті 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», оскільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2016 №167 позивачу відмовлено у видачі пенсійного посвідчення.

У судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у письмовому відзиві та його представник у судовому засіданні щодо позову заперечили, стверджуючи про законність оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України, яку Кабінетом Міністрів видано в межах повноважень та на підставі законів України. Крім того, позивачем не доведено порушення його прав оскаржуваною постановою.

Відповідно до частини четвертої-сьомої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем в установленому порядку опубліковано оголошення в «Офіційному віснику України» №19 за 2018 рік про відкриття провадження у цій адміністративній справі та призначення до судового розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням від 16.12.2015 НОМЕР_2 (термін дії до 01.12.2016) та довідкою Васильківської міжрайонної МСЕК від 22.11.2016 АВ №0766165 до акта огляду МСЕК №1124 при повторному огляді (ІІ група інвалідності з 01.12.2016 до 01.12.2018).

Згідно з довідкою Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у м.Києві державної адміністрації від 22.11.2016 №1303 позивач є внутрішньо переміщеною особою.

Відтак, станом на час звернення позивача до суду з позовом стосовно нього підлягає застосуванню оспорювана постанова Кабінету Міністрів України.

Згідно з доводами позивача, при переоформленні пенсії 22.11.2016 в Голосіївському районному управління Пенсійного фонду України в м.Києві позивачу відмовлено у видачі пенсійного посвідчення на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 у редакції, чинній з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 14.03.2016 № 167 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України».

Не погоджуючись із такою постановою Кабінету Міністрів України в частині, яка стосується його прав та обов'язків, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень визначені у положеннях ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (частина друга статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині (частина дев'ята статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивач як інвалід ІІ групи та особа, що перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, є суб'єктом правовідносин, у яких застосовується оспорювана постанова Кабінету Міністрів України, що надає йому право оскаржити вказаний акт.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» визначено процедуру призначення та продовження виплати пенсій та інших видів виплат з державного бюджету внутрішньо переміщеним особам.

Згідно з пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2016 №167 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» у постанові Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» пункт 1 викладено в такій редакції:

« 1. Установити, що: призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. №509 (Офіційний вісник України, 2014 р., №81, ст. 2296; 2015 р., №70, ст. 2312). Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому, з компенсацією витрат за надання таких послуг, передбачених укладеним відповідно до пункту 3 цієї постанови тристороннім договором;

призначені починаючи з 1 травня 2016 р. внутрішньо переміщеним особам пенсії (щомісячне довічне грошове утримання), усі види соціальної допомоги та компенсації, довічні державні стипендії, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, виплачуються через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»;

починаючи з 1 липня 2016 р. виплата пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, довічних державних стипендій за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, що призначені внутрішньо переміщеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України";

для ідентифікації одержувачів пенсій, які є внутрішньо переміщеними особами, та забезпечення виплати їм пенсій здійснюється емісія платіжних карток, які одночасно є пенсійним посвідченням, із зазначенням на них графічної та електронної інформації про власника та його електронного цифрового підпису.

Строк дії карток, які одночасно є пенсійним посвідченням, встановлюється до трьох років за умови проходження фізичної ідентифікації клієнта в установах публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» перші 2 рази кожні шість місяців, у подальшому - кожні 12 місяців. Після завершення строку дії картки вона перевипускається за рахунок публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

За відсутності проходження фізичної ідентифікації одержувачів пенсій публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» зупиняє видаткові операції за поточним рахунком до моменту звернення клієнта та щомісяця повідомляє Мінфіну.

Зазначені у цьому пункті виплати припиняються з місяця, наступного за тим, у якому завершився строк дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. У разі продовження строку дії довідки зазначені виплати поновлюються з дати припинення їх виплати.»;

доповнити постанову пунктами 4 і 5 такого змісту:

« 4. Пенсійному фонду України до 15 квітня 2016 р. розробити та погодити з Міністерством соціальної політики і публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» порядок емісії платіжних карток, які одночасно є пенсійним посвідченням, із зазначенням на них графічної та електронної інформації про власника та його електронного цифрового підпису та порядок обміну інформацією між Пенсійним фондом України та публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», необхідні для відкриття рахунків одержувачам пенсій.

5. Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України»:

забезпечити до 1 липня 2016 р. відкриття поточних рахунків та видачу платіжних карток за зверненням відповідно до абзацу другого пункту 1 цієї постанови внутрішньо переміщених осіб, які не обслуговуються в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України»;

не пізніше ніж з 1 серпня 2016 р. розпочати за зверненням клієнтів за власний рахунок виготовлення та обмін існуючих платіжних карток на платіжні картки, які одночасно є пенсійним посвідченням, із зазначенням графічної та електронної інформації про власника та його електронного цифрового підпису.».

Судом встановлено, що станом на час розгляду даної справи відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №548 пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» викладено в іншій редакції.

Постанова Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 № 548 набрала чинності з 18.07.2018 після публікації в газеті «Урядовий кур'єр» від 18.07.2018 №132.

За загальним правилом, втрата чинності акта може мати місце, зокрема, з дати його скасування: а) прямого (формального) - скасовує орган, який прийняв цей акт або інший орган, якому закон надає таке право; б) фактичного - прийняття нового акта вищої або однакової юридичної сили з того ж предмета регулювання, без формального скасування старого акта.

У зв'язку з прийняттям суб'єктом нормотворення нормативно-правового акта підлягають визнанню такими, що втратили чинність, усі раніше прийняті ним нормативно-правові акти, якщо вони суперечать включеним до нового акта нормативним приписам, виявилися такими, що поглинуті ним або втратили свою актуальність.

Відтак, з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №548 попередня редакція пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка діяла в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2016 №167, втратила чинність. Отже, втратила чинність і постанова Кабінету Міністрів України від 14.03.2016 №167 в частині викладення в іншій редакції пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637.

Згідно з частиною третьою статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Тобто, не може бути оскаржений до адміністративного суду нормативно-правовий акт, який втратив чинність.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що вимога позивача, що стосується визнання незаконною і нечинною постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2016 №167 в частині викладення в іншій редакції пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637, не може бути задоволена судом.

Що стосується законності оспорюваної постанови Кабінету Міністрів України в іншій частині, а саме щодо доповнення постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2016 №167 пунктами 4 та 5, то суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених Конституцією України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Кабінет України» до основних завдань Кабінету Міністрів України належать: вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, створення сприятливих умов для вільного і всебічного розвитку особистості; забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров'я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування;

У силу частин першої-другої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Як вбачається зі змісту оспорюваного акту Кабінету Міністрів України, останній містить у собі правові норми, спрямовані на регулювання соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, є Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Приписами частин першої-третьої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Перереєстрація безробітних, яких у подальшому було зареєстровано як внутрішньо переміщені особи, здійснюється державною службою зайнятості за місцем перебування фактичного проживання особи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Кабінет Міністрів України:

1) координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону;

2) забезпечує проведення моніторингу внутрішнього переміщення осіб, спрямовує діяльність органів виконавчої влади на усунення обставин (умов), що сприяли внутрішньому переміщенню осіб, захист прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, сприяння поверненню таких осіб до залишеного місця проживання та їх реінтеграції;

3) у разі настання обставин, зазначених у статті 1 цього Закону, які спричинили масове (більше 100 тисяч осіб) переміщення громадян України, або у разі продовження дії обставин, зазначених у статті 1 цього Закону, понад 6 місяців затверджує комплексні державні цільові програми щодо підтримки та соціальної адаптації внутрішньо переміщених осіб із визначенням джерел та обсягів фінансування, контролює їх виконання;

4) здійснює інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

У свою чергу нормативно-правовим актом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Частиною першою статті 4 названого вище Закону визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Відтак, постанови Кабінету Міністрів України, прийняті відповідно до законів про пенсійне забезпечення є частиною законодавства про пенсійне забезпечення.

Частиною другою цієї ж статті також визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 16 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» застрахована особа має право обирати порядок здійснення виплати пенсії.

Згідно з частиною першою статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

З аналізу викладених правових норм вбачається, що особа, якій призначено пенсію, може самостійно обирати один з двох можливих способів отримання пенсії, а саме: (1) у грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або (2) шляхом перерахування на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Таким чином, на виконання вказаних вище законодавчих положень Кабінетом Міністрів України, тобто в межах наданих йому повноважень і відповідно до закону, прийнято постанову від 14.03.2016 № 167 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», якою, поміж іншого, до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» внесено низку змін, зокрема стосовно зобов'язання:

- Пенсійного фонду України до 15 квітня 2016 р. розробити та погодити з Міністерством соціальної політики і публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» порядок емісії платіжних карток, які одночасно є пенсійним посвідченням, із зазначенням на них графічної та електронної інформації про власника та його електронного цифрового підпису та порядок обміну інформацією між Пенсійним фондом України та публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», необхідні для відкриття рахунків одержувачам пенсій.

- Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України»:

забезпечити до 1 липня 2016 р. відкриття поточних рахунків та видачу платіжних карток за зверненням відповідно до абзацу другого пункту 1 цієї постанови внутрішньо переміщених осіб, які не обслуговуються в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України»;

не пізніше ніж з 1 серпня 2016 р. розпочати за зверненням клієнтів за власний рахунок виготовлення та обмін існуючих платіжних карток на платіжні картки, які одночасно є пенсійним посвідченням, із зазначенням графічної та електронної інформації про власника та його електронного цифрового підпису.»

При цьому доцільно зауважити, що в цій частині оспорювана постанова Кабінету Міністрів України взагалі не стосується прав та інтересів позивача, оскільки адресована Пенсійному фонду України разом з Міністерством соціальної політики України та Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» та виключно для них породжує відповідні права та обов'язки, тоді як жодним чином не визначає будь-яких прав та обов'язків для позивача.

Крім того, суд критично сприймає доводи позивача про дискримінаційний характер вищевказаної постанови в оспорюваній частині.

Так, у розумінні пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються (частини перша та друга статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»).

Відповідно до статі 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб (частина третя статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»).

Таким чином, дискримінацією є відповідні обмеження прав та свобод осіб, які створюють перешкоди у їх реалізації.

Однак, у ході судового розгляду справи судом не встановлено обмеження прав та свобод позивача внаслідок прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 14.03.2016 №167 в частині зобов'язання Пенсійного фонду України разом з Міністерством соціальної політики та Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» вчинити відповідні дії.

З огляду на викладене суд вважає, що під час судового розгляду справи доводи, покладені в обґрунтування заявлених позовних вимог, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даної справи.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», підставами для визнання будь-якого акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів суб'єктів правовідносин, на регулювання яких видано спірний акт.

Суд вважає, що постанова від 14.03.2016 № 167 видана Кабінетом Міністрів України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно та з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована ця постанова.

Крім того, позивачем не надано доказів та обґрунтувань в чому полягає порушення його прав та охоронюваних законом інтересів внаслідок прийняттям Кабінетом Міністрів України оспорюваної постанови.

Так, стверджуючи у позовній заяві про відмову при переоформленні пенсії 22.11.2016 Голосіївським районним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві у видачі пенсійного посвідчення з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2016 №167, позивач не надав на підтвердження такої відмови жодного доказу.

Та обставина, що позивач є пенсіонером (ІІ група інвалідності) та перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, не може свідчити про порушення його прав та інтересів оспорюваною постановою.

Таким чином, з урахуванням досліджених доказів та встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню судом не підлягають.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Приймаючи до уваги викладене в сукупності. керуючись нормами статей 2, 5-11, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2) про визнання частково протиправною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Ю.Т. Шрамко

Судді В.А. Донець

Д.А. Костенко