Справа № 379/562/17
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 379/562/17 Головуючий у 1 інстанції: Василенко О.М.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаря Вівдиченко Т.Р. Кузьмишиної О.М. Файдюка В.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на постанову Таращанського районного суду Київської області від 16 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, третя особа - голова комісії з припинення управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області Степаненко Ірина Олександрівна, про визнання наказу про звільнення неправомірним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, третя особа - голова комісії з припинення управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області Степаненко Ірина Олександрівна, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив суд: скасувати наказ управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області №20-ос від 30.03.2017 року «Про звільнення ОСОБА_5», поновити його на роботі на посаді головного спеціаліста відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області та стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 30.03.2017 року до 16.06.2017 року 10628,40 (десять тисяч шістсот двадцять вісім гривень 40 копійок) грн.

Постановою Таращанського районного суду Київської області від 16 червня 2017 року адміністративний позов задоволено. Скасовано наказ управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області №20-ос від 30.03.2017 року «Про звільнення ОСОБА_5.». Поновлено на роботі ОСОБА_5 на посаді головного спеціаліста відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області. Стягнуто з Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на користь ОСОБА_5 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 30.03.2017 року до 16.06.2017 року 10628,40 (десять тисяч шістсот двадцять вісім гривень 40 копійок) грн.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Білоцерківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що позивача повідомлено про наступне вивільнення із займаної посади та запропоновано посаду від якої він відмовився, а тому процедуру звільнення дотримано.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 з 23.09.2015 року по 14.03.2017 року працював на посаді головного спеціаліста відділу ведення електронних реєстрів, підтримки, адміністрування і захисту інформаційно-аналітичних систем управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області.

Відповідно до постанови КМУ від 21.12.2016 року № 988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України», 31.03.2017 року утворено територіальний орган Пенсійного фонду України Білоцерківське обєднане управління Пенсійного фонду Україну Київської області шляхом злиття управлінь Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі, у місті Білій Церкві, Рокитнянському районі та у Таращанському районі Київської області.

У зв`язку із цим, 13.01.2017 року відповідачем було попереджено позивача - ОСОБА_5 про наступне вивільнення із займаної ним на той час посади головного спеціаліста відділу ведення електронних реєстрів, підтримки, адміністрування і захисту інформаційно-аналітичних систем управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області, на підставі ч.1 п.1 ст.40 КЗпП України, та зазначено, що в разі наявності відповідних вакантних посад в новоствореному управлінні йому будуть упродовж двомісячного терміну такі запропоновані.

Вказане попередження відповідач мотивував реорганізацією управління Пенсійного фонду України в Таращанському районі шляхом злиття окремих органів Пенсійного фонду України, згідно п.1.ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу» (наказ управління ПФУ у Таращанському районі від 13.01.2017 року №2-ос).

Поряд з цим, наказом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області № 14-ос від 14.03.2017 року «Про призначення на посаду ОСОБА_5.», позивача призначено на посаду головного спеціаліста по роботі з персоналом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області, увільнивши його від виконання обов`язків головного спеціаліста відділу ведення електронних реєстрів, підтримки, адміністрування і захисту інформаційно-аналітичних систем з 15.03.2017 року, відповідно до поданої ним заяви від 14 березня 2017 року.

Згідно наказу управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області № 20-ос від 30.03.2017 року "Про звільнення ОСОБА_5.", у зв'язку з реорганізацією УПФУ у Таращанському районі 30.03.2017 року, звільнено з посади головного спеціаліста по роботі з персоналом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області на підставі п. 1 ч. 1 ст.87 Закону України "Про державну службу".

Позивач, вважаючи такий наказ незаконним, звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України від 10.12.1971 року № 322-VIII (надалі також КЗпП України).

У відповідності до ст. 1 КЗпП України (тут і надалі - нормативно правові акти в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

За приписами ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 6 статті 43 Кодексу законів про працю України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 43 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, підставами для зміни істотних умов державної служби є скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Згідно з частиною 4 статті 43 Закону України «Про державну службу», про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв'язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

В силу положень пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Абзацами першим та другим частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» встановлено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Водночас, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 2 статті 40 Кодексу законів про працю України).

Частиною 1 статті 42 Кодексу законів про працю України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до частини 1-3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Згідно з частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, нормативне тлумачення наведених положень Кодексу законів про працю України дає підстави для висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, вжити заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Відповідно до роз'яснень пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (абзац перший).

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 року (справа №820/5176/16), власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

При скороченні штату чи чисельністю працівників, встановлено наступний алгоритм дій: - врахування переважного права залишення працівника на роботі; - врахування кваліфікації, компетентності, продуктивності праці, тощо поряд з іншими працівниками, які не мають переважного права залишення на роботі; - при відсутності можливості врахування попередніх пунктів, пропозиція працівникові усіх вакантних посад наявних в структурі державного органу, в тому числі рівнозначних посад; - при відмові від запропонованих посад, працівник підлягає звільненню.

Згідно з нормами п. 5 ч. 2 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до штатного розпису Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області на 2017 рік, в даній установі 165 штатних посад, зокрема, у Таращанському відділі наявні 10 посад головних спеціалістів.

За твердженням відповідача, позивачу було запропоновано наявну вакантну посаду головного спеціаліста відділу адміністрування, супроводження інформаційних систем, електронних реєстрів та захисту інформації Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області. Однак, ОСОБА_5 відмовився, про що складено акт відмови працівника від підписання пропозиції про прийняття на роботу від 30.03.2017 року.

Як вказує в своїх письмових запереченнях позивач, жодних пропозицій щодо зайняття вакантних посад він не отримував.

Відповідачем не надано суду відомостей, щодо наявних всіх вакантних посад станом на час звільнення позивача та доказів того, що позивачу запропоновано іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, чим порушено ст. 49-2 КЗпП України.

Також, не надано пояснень яким чином відповідачем враховано кваліфікацію, компетентність, продуктивність праці позивача відносно інших працівників, яких працевлаштовано.

Відповідно до статті 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб'єкта призначення.

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Скорочення штату - це зміна штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено, що працездатним громадянам, які постійно проживають на території України гарантовано правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Однак, відповідачем вказане зобов'язання не виконано, що призвело до порушення трудових гарантій позивача як працівника. З наданих відповідачем доказів неможливо встановити, яким саме критеріям не відповідав позивач, на підставі яких саме критеріїв відповідач дійшов висновку про звільнення саме позивача.

Отже, в даному випадку, відповідачем не було забезпечено права рівного доступу громадян до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Крім цього, право кожної людини створювати професійні спілки і входити до них для захисту своїх інтересів закріплене у Загальній декларації прав людини, прийнятій і проголошеній резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року.

Статтею 43 Кодексу законів про працю України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

З матеріалів справи вбачається, що за період роботи в управлінні Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області позивач протягом 9 років був членом профспілки та сплачував відповідні внески зі своєї заробітної плати.

Проте, станом на 30.03.2017 року жодного засідання профкому за участю працівників УПФУ у Таращанському районі Київської області не проводилось, відповідно, звільнення позивача з займаної посади з ініціативи власника з профспілковим комітетом на дату звільнення не погоджувалося.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ був виданий з порушенням вимог законодавства, всупереч вимогам статті 43 Кодексу законів про працю України та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є позивач, а тому відповідачем порушено процедуру звільнення позивача із займаної посади, на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» та не дотримано вимоги статті 43, 47 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної у постановах від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14, від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено. У разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про скасування наказу управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області №20-ос від 30.03.2017 року «Про звільнення ОСОБА_5.» та поновлення на роботі ОСОБА_5 на посаді головного спеціаліста відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області.

Крім цього, частиною 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 у справі № 21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до розрахунку суми середньомісячного заробітку позивача за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 року по 16.06.2017 року (51 робочий день) становить 10628,40 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з Білоцерківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на користь ОСОБА_5 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 30.03.2017 року до 16.06.2017 року 10628,40 (десять тисяч шістсот двадцять вісім гривень 40 копійок) грн.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області залишити без задоволення.

Постанову Таращанського районного суду Київської області від 16 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Кузьмишина О.М. Файдюк В.В.
Повний текст постанови виготовлено 15.01.2019 року