Справа № 760/19164/18
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.,

за участю:

від позивача - не з'явились,

від відповідачів (апелянта) - Радей О.А.,

від третіх осіб - не з'явились,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Департаменту патрульної поліції, інспектора роти №3 батальйону №1 полку №1 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції рядового поліції Мельничук Дарї Вікторівни, треті особи: інспектор роти №3 батальйону №1 полку №1 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції рядового поліції Даценко Ігор Кирилович, Державне підприємство Міністерство внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси", товариство з обмеженою відповідальністю "Вейп Естейр" про визнання рішення протиправними дій та відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції, інспектора роти №3 батальйону №1 полку №1 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції рядового поліції Мельничук Дарї Вікторівни в якому просив суд:

- визнати рішення інспектора роти № 3 батальйону №1 полку №1 УПП в м. Києві ДПП рядового поліції Мельничук Д.В. про тимчасове затримання і доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик (стоянку) "Hyundai H-1", д.н. НОМЕР_1 протиправним;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь позивача 1792,20 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою та посилаючись на не повне дослідження судом першої інстанції доказів по справі, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити постанову, якоюю відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Так, відповідач, полилаючись на положення Цивільного кодексу України стверджує, що відшкодування шкоди завданої суб'єктом владних повноважень завданої при здійсненні ним владних управлінських функцій покладається на державу, а не відповідні державні органи. При цьому звертав увагу суду, що держава є учасником цивільних відносин, а тому є належним відповідачем, у тому числі і у даній справі в особі компетентного органу державної влади, а не Департамент патрульної поліції та його посадова особа.

Крім іншого, в обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом першої інстанції при відкритті провадження не було враховано, що предметом спору у даній справі є оскарження заходу забезпечення провадження у справі про адміністративне правопорушення, тобто відповідною дії суб'єкта владних повноважень, а також стягнення матеріальної шкоди, що згідно з вимогами КАС України не належить до підсудності місцевих загальних як адміністративних судів. Звертав увагу суду, що справа про притягнення позивача до адміністративої відповідальності була предметом розгляду в іншій справі.

З огляду на зазначене, відповідач стверджує, що судом першої інстанції було порушено правила предметної підсудності, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Під час судового розгляду справи представник апелянта підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив скаргу задовольнити, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року - скасувати.

Предствник позивача посивача у судовому засіданні просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін з огляду на його законність та обґрунтованість. Разом з цим, щодо доводів апелянта, викладених в обґрунтування апеляційної скарги пояснив суду, що скасування постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення ПДР також свідчить і про неправомірність дій інспектора щодо тимчасового затримання і доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик (стоянку) "Hyundai H-1", д.н. НОМЕР_1, у зв'язку з чим позивачем було понесено матеріальні збитки.

Треті особи: Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" та ТОВ "Вейп Естейр" явку уповноважених представників до суду не забезпечили та будь-яких заяв або клопотань до суду не надали. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином та у передбачений законодавством строк.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Згідно із ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, до суду не з'явилися.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 22 березня 2018 року інспектором роти № 3 батальйону № 1 полку № 1 УПП в м. Києві ДПП рядовим поліції Мельничук Д.В. під час патрулювання визначеної території м. Києва за адресою бул. Л.Українки, 28 було виявлено транспортний засіб "Hyundai H-1", д.н. НОМЕР_1, який здійснив стоянку на місці для інвалідів позначеному дорожнім знаком 5.39 та табличкою до нього 7.17 без розпізнавального знаку "інвалід", що є порушенням п.п. 5.39 п. 5 розділу 33 ПДР за яке ч.5 ст. 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність.

З огляду на зазначене та керуючись приписами ст. 265-2 КУпАП, враховуючи відсутність водія вказаного транспортного засобу на місці події, посадовою особою Департаменту патрульної поліції було прийнято рішення про тимчасове затримання транспортного засобу - автомобіля Hyundai H-1 д.н. НОМЕР_1, шляхом його доставлення на спеціальний майданчик по вул. Озерна, 1 у м.Києві.

Не погоджуючись із прийнятим відповідачем рішенням та вважаючи його таким, що прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, позивач звернувся до суду про його оскарження.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи оскаржуване рішення відповідач діяв не у спосіб визначений законом, доказів на підтвердження того, що позивачем дійсно було порушено Правила дорожнього руху України та в його діях міститься склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена нормами статті 265-2 КУпАП до суду не надав.

Будь-яких доказів, які б свідчили про перешкоджання автомобілем дорожнього руху, в постанові про адміністративне правопорушення та в Акті огляду та тимчасового затримання транспортного засобу (далі - Акт), відповідачем суду не надано та при цьому, пояснення свідків, які вказані в Акті до матеріалів справи відповідачами також не долучені.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції було встановлено, судом встановлено, що у матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні будь-які докази вини ОСОБА_4, крім постанови про адміністративне правопорушення, яка скасована судом, та акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, що розцінюється судом як односторонність та неповнота при складанні вищевказаних документів.

За наведених обставин, Солом'янський районний суд м. Києва дійшов висновку про наявність підстав для визнання рішення інспектора роти № 3 батальйону №1 полку №1 УПП в м. Києві ДПП рядового поліції Мельничук Д.В. про тимчасове затримання і доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик (стоянку) "Hyundai H-1", д.н. НОМЕР_1 протиправним.

Крім того, з огляду на обґрунтованість позивачем наявності причинного зв'язку між протиправними діями та заподіяною шкодою, що підтверджується наявними у справі доказами суд дійшов висновку висновку про задоволення вимог і в частині відшкодування матеріальної шкоди.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Як встановлено судом, спірні правовідносини виникли у зв'язку з тимчасовим затриманням і доставленням транспортного засобу "Hyundai H-1", д.н. НОМЕР_1 на спеціальний майданчик (стоянку) у зв'язку із наявністю підстав вважати, що водієм цього транспортного засобу було вчинено адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 5 статті 122 КУпАП, а саме здісенено стоянку на місці для інвалідів, позначеному дорожнім знаком 5.39 ПДР та табличкою до нього 7.17 без розпізнавального знаку "інвалід".

Відповідно до статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

До основних повноважень поліції входить регулювання дорожнього руху та здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. У випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Стаття 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII зобов'язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до підпункту 1.5 Правил дорожнього руху, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров'ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Особа, яка створила такі умови, зобов'язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити уповноважений підрозділ Національної поліції, власника дороги або уповноважений ним орган.

Так, приписами ст. 260 КУпАП передбачено, що у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов'язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускається, зокрема, тимчасове затримання транспортного засобу.

Порядок тимчасового затримання транспортного засобу визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до положень ст.265-2 КУпАП у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачене, зокрема, частиною п'ятою статті 122 (в частині порушення правил стоянки транспортного засобу на місці, що позначене відповідними дорожніми знаками, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки) працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху або транспортний засіб розміщений на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора.

Відповідно до ч. 3 ст. 265-2 КУпАП, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво не перешкоджає дорожньому руху, такий транспортний засіб не може бути доставлений для зберігання на спеціальний майданчик.

Порядок тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання встановлюється Кабінетом Міністрів України визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 2 Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 року № 1102 (далі - Порядок № 1102), тимчасове затримання транспортного засобу поліцейським проводиться у випадках, передбачених ст. 265-2 КУпАП, зокрема у разі, коли неможливо усунути причину затримання на місці виявлення адміністративного правопорушення, і передбачає примусове припинення використання такого транспортного засобу шляхом його блокування за допомогою технічних пристроїв або доставлення на спеціальний майданчик чи стоянку, якщо транспортний засіб створює значні перешкоди дорожньому руху.

Отже, з наведеного вбачається, що затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках можливо виключно за наявності обґрунтованих підстав, що особою вчинено адміністративне правопорушення передбачене частинами першою, другою, третьою, четвертою, шостою і сьомою статті 121, частинами третьою, четвертою і п'ятою статті 122, статтями 122-5, 124, 126, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130, статтями 132-1, 206.1 та є крайнім заходом для припинення цих адміністративних правопорушень, який можливо застосувати лише у разі відсутності можливості усунути в іншій спосіб та при цьому, вичерпано інші заходи впливу.

Відповідно до п. 3, 4 Порядку № 1102 доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку здійснюється за допомогою спеціальних автомобілів - евакуаторів (далі - евакуатор), у тому числі тих, що належать підприємствам, установам та організаціям, які провадять діяльність, пов'язану з транспортуванням транспортних засобів, і з якими територіальним органом Національної поліції укладені в установленому порядку договори.

Для доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку поліцейський викликає евакуатор через чергового відповідного територіального органу Національної поліції.

Після прибуття евакуатора поліцейський у присутності двох свідків і представника підприємства, установи або організації, яким належить евакуатор, складає акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу із зазначенням, зокрема, дати, часу, місця порушення і підстави для тимчасового затримання та доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку;

Зазначений акт підписують присутні під час його складання особи: особа, яка прийняла рішення про тимчасове затримання транспортного засобу, особа, що виконує роботи з доставлення такого засобу на спеціальний майданчик чи стоянку, два свідки, а також водій і страховий комісар у разі їх присутності.

До акта огляду та тимчасового затримання транспортного засобу за можливості додається фотографія транспортного засобу, що підлягає тимчасовому затриманню, і перелік речей, які перебувають у ньому.

При цьому, п.4 цього Порядку передбачено, що у разі якщо правопорушення може бути усунуте водієм у максимально короткий строк, поліцейський не проводить тимчасове затримання транспортного засобу і оформляє протокол про адміністративне правопорушення, а у випадках, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складення протоколу. При цьому акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, якщо його вже складено, долучається до рапорту поліцейського про факт появи водія на місці правопорушення в момент виконання робіт із завантаження транспортного засобу.

Як вже зазначалось, підставою для тимчасове затримання транспортного засобу "Hyundai H-1", д.н. НОМЕР_1 на спеціальний майданчик (стоянку) слугувало виявлення інспектором роти №3 батальйону №1 полку №1 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції рядового поліції Мельничук Д.В. адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 5 статті 122 КУпАП, а саме здісенення стоянки водієм цього автомобіля на місці для інвалідів, позначеному дорожнім знаком 5.39 ПДР та табличкою до нього 7.17 без розпізнавального знаку "інвалід".

На підтвердження зазначених обставин відповідачем було надано до суду фотокопію транспортного засобу "Hyundai H-1", д.н. НОМЕР_1.

Згідно з приписами ч.1 ст. 72 та ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

З огляду на зазначене, колегія суддів зазначає, що надана на підтвердження правомірності прийнятого рішення фотокопія є неналежним доказом, оскільки не містить інформації щодо предмету доказування, зокрема, з даної фотокопії не можливо встановити місцезнаходження цього транспортного засобу, а також не вбачається, що даний автомобіль розміщений на місці для інвалідів, позначеному дорожнім знаком 5.39 ПДР та табличкою до нього 7.17 без розпізнавального знаку "інвалід".

Крім того, пояснення свідків, які згідно з даними оскаржуваного Акта огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 22 березня 2018 року повинні бути доданими до нього, відповідачами суду не надані.

Разом з цим, надані позивачем до матеріалів справи в якості доказів на обґрунтування позовних вимог фотокопії також не приймаються судом до уваги, оскльки на них розміщені інші транспортні засоби та відсутній час здійснення відповідної фото фіксації.

З огляду на зазначене, належні докази щодо вчинення позивачем адміністративного порушення відповідальність за яке передбачена частиною 5 статті 122 КУпАП, а саме здісенення стоянки водієм цього автомобіля на місці для інвалідів, позначеному дорожнім знаком 5.39 ПДР та табличкою до нього 7.17 без розпізнавального знаку "інвалід" відповідачем суду не надано.

При цьому, колегія суддів також враховує, що Солом'янським районним судом м.Києва та Київським апеляційним адміністративним судом під час розгляду адміністративної справи за позовом ОСОБА_4 до Інспектора роти № 3 батальйону № 1 полку №1 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції рядового поліції Даценка І.К. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі № 193518 від 22 березня 2018 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 122 КУпАП та закриття справи про адміністративне правопорушення, було встановлено відсутність доказів правомірності відповідних дій з боку відповідача щодо притягнення позивача до відповідальності на підставі ч. 5 ст. 122 КУпАП.

Таким чином, наявності підстав передбачених приписами ст. 260, 265-2 відповідачами суду не доведено.

Крім того, відповідачами не надано суду жодних доказів, що усунути причину затримання на місці виявлення адміністративного правопорушення було неможливо, як і жодних доказів про те, що вказаний транспортний засіб створював значні перешкоди дорожньому руху. Відповідачами також не доведено суду, що посадовою особою Департаменту патрульної поліції було вичерпано інші заходи впливу.

У свою чергу відповідно до приписів ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні будь-які докази вини ОСОБА_4, крім постанови про адміністративне правопорушення, яка скасована судом, та акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, що розцінюється судом як односторонність та неповнота при складанні вищевказаних документів.

При цьому, суд зауважує, що відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для прийняття рішення про тимчасове затримання і доставлення транспортного засобу "Hyundai H-1", д.н. НОМЕР_1 на спеціальний майданчик (стоянку) у інспектора роти № 3 батальйону №1 полку №1 УПП в м. Києві ДПП рядового поліції Мельничук Д.В. були відсутні, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь позивача 1792,20 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 265-2 КУпАП передбачено, що після тимчасового затримання транспортного засобу працівник відповідного уповноваженого підрозділу Національної поліції, зобов'язаний надати особі можливість повідомити про тимчасове затримання транспортного засобу та своє місцезнаходження іншу особу за власним вибором і вжити заходів щодо повернення автомобіля до місця постійної дислокації.

За транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці справляється плата у встановленому спільним наказом МВС, Мінфіну та Мінекономіки розмірі(пункт 13 Порядку № 1102).

Пунктом 12 Рорядку № 1102 передбачено, що повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, здійснюється за письмовим зверненням його водія, власника (співвласника) за умови оплати ним витрат, пов'язаних з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу, та пред'явлення відповідної постанови у справі про адміністративне правопорушення або протоколу про адміністративне правопорушення у разі їх складення.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи за повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігався на спеціальному майданчику чи стоянці, позивачем було оплачено витрати, пов'язані з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу у розмірі 1792,20 грн.

Отже, судом першої інстанції було правильно вказано про те, що позивачем обґрунтовано наявність причинного зв'язку між протиправними діями та заподіяною шкодою.

При цьому, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) згідно якої під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини п'ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України (ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Судом встановлено, що внаслідок прийняття оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень, позивач поніс реальні збитки в сумі 1792,20 грн., а тому вказані вимоги є також обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції правил предметної підсудності, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

В даному випадку позивачем оскаржується застосований до нього відповідачем захід впливу щодо припинення адміністративного правопорушення, який було прийнято відповідно до вимог КУпАП.

Таким чином дана справа повинна вирішуватись саме місцевим загальним судом.

Крім того, згідно з приписами ст. 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов'язані між собою.

Якщо справа щодо пов'язаних вимог територіально підсудна різним місцевим адміністративним судам, то її розглядає один з цих судів за вибором позивача.

Якщо справа щодо однієї з вимог підсудна окружному адміністративному суду, а щодо іншої вимоги (вимог) - місцевому загальному суду як адміністративному суду, таку справу розглядає окружний адміністративний суд.

Колегія суддів акцентує увагу, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, з наведеного вбачається, що Солом'янським районним адміністративним судом під час відкриття провадження у даній справі, її розгляду та вирішення, з урахуванням предмету позову та вимог чинного законодавства не було порушено правил предметної підсудності.

Таким чином, доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення у відповідності до вимог матеріального та процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 311, 313, 315-316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді О.О. Беспалов
О.А. Губська

Повний текст постанови складено 17 січня 2019 року.