Справа № 826/717/17
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/717/17 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Лічевецького І.О., Ісаєнко Ю.А.

за участю секретаря Антоненко К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року

у справі №826/717/17 (розглянутої у відкритому судовому засіданні)

за позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області

до відповідача Міністерства аграрної політики і продовольства України

треті особи: Миргородська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області

та Державний Миргородський гренажний завод

про стягнення податкового боргу,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2018 року Головне управління Державної фіскальної служби у Полтавській області звернулось до суду з позовом до Міністерства аграрної політики і продовольства України, треті особи: Миргородська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області та Державний Миргородський гренажний завод, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просило стягнути за рахунок коштів Міністерства аграрної політики і продовольства України податковий борг Державного Миргородського гренажного заводу в розмірі 931 044,15 грн. в тому числі:

- по сплаті земельного податку з юридичних осіб на території Біликівської сільської ради Миргородського району у розмірі 196 664,19 грн. на користь Миргородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області;

- по сплаті земельного податку з юридичних осіб на території м. Миргород у розмірі 640 041,99 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вжиті заходи з погашення податкового боргу Державного Миргородського гренажного заводу, який підпорядкований Мінагрополітики України, не призвели до позитивних результатів; враховуючи, що у Державного Миргородського гренажного заводу відсутнє майно, яке може бути внесено у податку заставу та відчужено з метою погашення податкового боргу. Також зазначено, що позивачем вчинялись неодноразові звернення до відповідача з метою прийняття рішень, передбачених пунктом 96.2 статті 96 Податкового кодексу України, однак жодного рішення за результатами розгляду звернень позивача Мінагрополітики України щодо погашення податкового боргу не прийнято, у зв'язку із чим вважає, що існують підстави для стягнення з відповідача податкового боргу у судовому порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Головне управління Державної фіскальної служби у Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивачем було вжито всіх належних заходів спрямовані на погашення податкового боргу Державного Миргородського гренажного заводу, який підпорядкований Мінагрополітики України, проте вони не призвели до позитивних результатів.

Позивачем було подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції й відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 315, ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Державний Миргородський гренажний завод () зареєстрований як юридична особа 25.09.1996, включено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців 20.01.2009 за № 1 000359, підприємство є державним. Його засновником є Міністерство аграрної політики України згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно Статуту Державного Миргородського гренажного заводу, його майно є державною власністю і закріплюється за підприємством на праві повного господарського відання. Відчуження майна, що є державною власністю і закріпленого за підприємством, здійснюється за погодженням з органом управління майном у порядку, встановленому чинним законодавством.

Державний Миргородський гренажний завод з 14.05.1993 перебуває на обліку як платник податків в Миргородській ОДПІ з за № 29.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що за Державним Миргородським гренажним заводом рахується податковий борг у розмірі 931 044,15 грн. в тому числі:

- по сплаті земельного податку з юридичних осіб на території Біликівської сільської ради Миргородського району у розмірі 196 664,19 грн. на користь Миргородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області;

- по сплаті земельного податку з юридичних осіб на території м. Миргород у розмірі 640 041,99 грн.

У зв'язку з тим, що вжити заходи з погашення податкового боргу Державного Миргородського гренажного заводу не призвели до позитивних результатів податковий орган звернувся до суду із вказаним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з Міністерства аграрної політики і продовольства України податкового боргу Державного Миргородського гренажного заводу, з огляду на недоведеність обставин, на яких ґрунтується позовні вимоги, не надання належних документальних підтверджень зазначеним в позові обставинам.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Джерела сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків визначені статтею 87 Податкового кодексу України.

Так, відповідно пунктів 87.1, 87.2 статті 87 Податкового кодексу України джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.

Джерелом самостійної сплати грошових зобов'язань з податку на додану вартість є суми коштів, що обліковуються в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, та джерела, зазначені в абзаці першому цього пункту.

Сплата грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснена також за рахунок надміру сплачених сум такого платежу (без заяви платника) або за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів.

Не можуть бути джерелом погашення податкового боргу, крім погашення податкового боргу з податку на додану вартість, кошти на рахунку платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.

Пункт 87.5 статті 87 Податкового кодексу України передбачає, що у разі якщо здійснення заходів щодо продажу майна платника податків не привело до повного погашення суми податкового боргу, орган стягнення може визначити додатковим джерелом погашення податкового боргу дебіторську заборгованість платника податків, строк погашення якої настав та право вимоги якої переведено на контролюючі органи.

Така дебіторська заборгованість продовжує залишатися активом платника податків, що має податковий борг, до надходження коштів до бюджету за рахунок стягнення цієї дебіторської заборгованості. Контролюючий орган повідомляє платника податків про таке надходження коштів в п'ятиденний термін з дня отримання відповідного документа.

За приписами пункту 95.1 статті 95 Податкового кодексу України орган державної податкової служби здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Згідно з пунктом 95.3 статті 95 Податкового кодексу України стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання органам державної податкової служби, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Стаття 96 Податкового кодексу України регулює погашення податкового боргу державних підприємств, які не підлягають приватизації, та комунальних підприємств.

Відповідно до пункту 96.2 статті 96 Податкового кодексу України, у разі якщо сума коштів, отримана від продажу внесеного в податкову заставу майна державного підприємства, яке не підлягає приватизації, у тому числі казенного підприємства, не покриває суму податкового боргу такого платника податків і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням публічних торгів, або у разі відсутності майна, що відповідно до законодавства України може бути внесено в податкову заставу та відчужено, контролюючий орган зобов'язаний звернутися до органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить такий платник податків, з поданням щодо прийняття рішення про:

96.2.1. надання відповідної компенсації з бюджету за рахунок коштів, призначених для утримання такого органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить такий платник податків;

96.2.2. досудову санацію такого платника податків за рахунок коштів державного бюджету;

96.2.3. ліквідацію такого платника податків та призначення ліквідаційної комісії;

96.2.4. виключення платника податків із переліку об'єктів державної власності, які не підлягають приватизації відповідно до закону, з метою порушення справи про банкрутство, у порядку, встановленому законодавством України.

Пункт 96.3 статті 96 Податкового кодексу України встановлює, що відповідь щодо прийняття одного із зазначеного у пункті 96.2 цієї статті рішень надсилається контролюючому органу протягом 30 календарних днів з дня направлення звернення.

У разі неотримання зазначеної відповіді у визначений цим пунктом строк або отримання відповіді про відмову у задоволенні його вимог контролюючий орган зобов'язаний звернутися до суду із позовною заявою про звернення стягнення податкового боргу на кошти державного органу чи органу місцевого самоврядування, в управлінні якого перебуває таке державне (комунальне) підприємство або його майно.

З аналізу наведених норм вбачається, що положення пунктів 96.2 та 96.3 статті 96 Податкового кодексу України, якими встановлені особливості погашення податкового боргу державних підприємств, які не підлягають приватизації, підлягають застосуванню лише після вчинення податковим органом заходів, передбачених статтею 95 цього Кодексу, саме у разі: коли сума коштів, отримана від продажу внесеного в податкову заставу майна державного підприємства, яке не підлягає приватизації, не покриває суму податкового боргу такого платника податків і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням публічних торгів, або у разі відсутності майна, що відповідно до законодавства України може бути внесено в податкову заставу та відчужено.

Водночас право на звернення до суду про стягнення податкового боргу на кошти державного органу, в управлінні якого перебуває державне підприємство, яке має податковий борг, виникає у контролюючого органу лише у разі неотримання відповіді органу управління або отримання відповіді про відмову у задоволенні його вимог.

З огляду на викладене податковий орган має надати докази здійснення всіх етапів встановлених нормами Податкового кодексу та довести, що майно Державного Миргородського гренажного заводу не підлягає приватизації, та вжитті вичерпні заходи щодо погашення податкового боргу, а також дотримання всіх правил та процедур, які є передумовою звернення з поданням до Мінагрополітики України про стягнення сум податкового боргу Державного Миргородського гренажного заводу та звернення з відповідним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції Державний Миргородський гренажний завод зареєстрований як юридична особа, перебуває на обліку як платник податків у Миргородській ОДПІ та належить до сфери управління Мінагрополітики України.

Згідно з довідкою-розрахунком ГУ ДФС у Полтавській області від 04 грудня 2017 року №20505/10/16-31-17-05-31 сума податкового боргу Державного Миргородського гренажного заводу із земельного податку з юридичних осіб складає 931 044,15 грн.

Спірна сума податкового боргу виникла у зв'язку із несплатою Державним Миргородським гренажним заводом земельного податку, самостійно визначеного у податкових розрахунках земельного податку, визначеного на підставі податкових повідомлень-рішень, та у зв'язку із нарахуванням пені за несвоєчасну сплату суми податкового зобов'язання.

Факт наявності у Державного Миргородського гренажного заводу суми податкового боргу та його розмір визнаються сторонами не заперечуються.

Миргородською ОДПІ було направлено Державному Миргородському гренажному заводу першу та другу податкові вимоги на підставі норм Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами".

З метою забезпечення погашення податкового боргу Державного Миргородського гренажного заводу Миргородська ОДПІ прийняла рішення про опис майна у податкову заставу від 03 листопада 2015 року №6 та склала акт опису майна від 03 листопада 2015 року №5/6.

Контролюючим органом було зазначено, що стягнення податкового боргу з Державного Миргородського гренажного заводу здійснювалось у судовому порядку: постановами Полтавського окружного адміністративного суду у справах №№2а-47653/10/16, 2а-3050/10/1670, 2а-5584/10/1670, 2а1670/4213/11, 2а-1670/9194/11, 2а-1670/4601/12, 2а-1670/6711/12, 816/5768/13-а, 816/5527/13-а.

На виконання постанов видано виконавчі листи, які перебували на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області, однак, виконавче провадження по стягненню із Державного Миргородського гренажного заводу на користь Миргородської ОДПІ закрито з урахуванням вимог Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна".

Миргородською ОДПІ направлено інкасові доручення до банківських установ про стягнення з Державного Миргородського гренажного заводу суми заборгованості за судовими рішеннями, однак, вони повернуті без виконання.

Також встановлено, що постановою Полтавського окружного адміністративного суду у справі №816/222/16 було відмовлено у задоволенні позову Миргородської ОДПІ до Державного Миргородського гренажного заводу про надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника, у зв'язку із тим, що звернення стягнення на майно, в тому числі цілісного майнового комплексу державного підприємства, що не підлягає приватизації може бути здійснено у випадку виключення підприємства з переліку таких, що не підлягають приватизації або в процедурі банкрутства, порушеного уповноваженим органом відносно цього підприємства.

Водночас позивачем не надано доказів вжиття заходів щодо виявлення додаткових джерел погашення податкового боргу Державного Миргородського гренажного заводу, а саме: дебіторської заборгованості підприємства, вжиття заходів щодо стягнення цих сум з дебіторів боржника та недостатності стягнутих коштів для цілей погашення податкового боргу підприємства.

Зокрема, для цілей стягнення податкового боргу Державного Миргородського гренажного заводу з Мінагрополітики України позивач повинен довести:

- відсутність у підприємства майна, яке, в контексті положень пункту 96.2 статті 96 Податкового кодексу України може бути джерелом погашення податкового боргу та яке не входить до складу цілісного майнового комплексу державного підприємства, або ж, у разі наявності такого майна та здійснення заходів з його реалізації, недостатність коштів, отриманих від його реалізації, для погашення податкового боргу;

- відсутність у підприємства, в розумінні положень пункту 87.5 статті 87 та пункту 95.22 статті 95 Податкового кодексу України, додаткових джерел погашення податкового боргу (дебіторської заборгованості), або ж недостатність коштів, стягнутих з дебітора боржника в погашення податкового боргу підприємства.

Крім того як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ДП «Державний Миргородський гренажний завод» (вул. Київська, 15, м. Миргород, Полтавська обл., 37600, ) відповідно до Закону України «Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» включено до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.

Згідно з наданої позивачем інформації, він звертався до Мінагрополітики з поданням від 08 грудня 2016 року № 6599/10/16-31-17-25 з проханням прийняти рішення відповідно до статі 96 Податкового кодексу України.

Слід зазначити, що подання Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області отримано лише 14 грудня 2016 року, а відповідь щодо прийнятого рішення надана 04 січня 2017 року, тобто у строк встановлений пунктом 96.3 ст. 96 Податкового кодексу України.

Зі змісту листа Мінагрополітики від 04 січня 2017 року № 27-27-1-15/97 вбачається прийняття органом, уповноваженим майном ДП «Державний Миргородський гренажний завод» рішення щодо виключення з переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, ряду державних підприємств, що належить до сфери управління Мінагрополітики, у тому числі і Державний Миргородський гренажний завод.

Таке рішення полягає у внесенні Кабінетом Міністрів України на розгляд Верховної Ради України проекту закону України «Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» щодо деяких об'єктів сільськогосподарської та транспортної галузей від 27.04.2016 № 4536, що підтверджується інформацією з сайту Верховної Ради України.

Виходячи з системного аналізу статті 96 Податкового кодексу України, положення даної норми суворо регламентують процедуру стягнення податкового боргу державного підприємства та визначає конкретну послідовність обставин, що передують виникненню у податкового органу права на звернення до суду із вимогами про звернення стягнення податкового боргу на кошти державного органу, в управлінні якого перебуває таке державне (комунальне) підприємство або його майно.

Пунктом 96.3 ст. 96 Податкового кодексу України передбачено, що відповідь щодо прийняття одного із зазначених у пунктах 96.1 та 96.2 цієї статті рішень надсилається органу державної податкової служби протягом 30 календарних днів з дня направлення звернення.

Відтак, саме у випадку неотримання зазначеної відповіді у визначений цим пунктом строк або отримання відповіді про відмову у задоволенні його вимог орган державної податкової служби зобов'язаний звернутися до суду із позовною заявою про звернення стягнення податкового боргу на кошти державного органу чи органу місцевого самоврядування, в управлінні якого перебуває таке державне (комунальне) підприємство або його майно.

Виходячи з аналізу наведених норм у сукупності суд приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову дійшов обґрунтованих висновків, що відповідач діяв у межах та у спосіб передбачений законом.

Позивачем достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги до суду надано не було.

Водночас відповідач довів суду відсутність протиправних дій зі свого боку та правомірність своїх дій.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що податковим законодавством встановлено особливий порядок погашення заборгованості платників податків (у тому числі держаних підприємств) перед бюджетами та визначено перелік заходів, які повинен здійснити контролюючий орган у певній послідовності для примусового стягнення податкового боргу, а саме: звернутись до суду з вимогою про стягнення коштів з рахунків у банку; отримати судовий дозвіл на погашення усієї суми боргу за рахунок майна; провести торги з продажу майна, внесеного в податкову заставу.

Якщо усі перелічені заходи не мали результатом погашення податкового боргу державного підприємства, то податковий орган вчиняє дії, передбачені статтею 96 Податкового кодексу України, для прийняття одного з рішень органом виконавчої влади, до сфери управління якого належить такий платник податків, для погашення податкового боргу останнього.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду у справі №813/2851/17 від 28 лютого 2018 року.

Згідно нормами п. 5 ч. 2 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так Верховний Суд у своєму рішенні зазначив, що особливості погашення податкового боргу державних підприємств не змінюють послідовність реалізації стадій стягнення податкового боргу, визначених статтею 95 Податкового кодексу України.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Водночас апеляційна скарга дублює позовні вимоги та обставини встановлені судом першої інстанції.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на ту обставину, що ним були вчинені всі дії передбачені нормами Податкового кодексу, оскільки Головним управлінням ДФС у Полтавській області при звернені до суду з даним позовом не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що податковим органом було використано вичерпний перелік дій визначених законодавством щодо порядку встановлення та стягнення податкового боргу державного підприємства.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 17 січня 2019 року.