Справа № 461/8744/15-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2019-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 січня 2019 року

Київ

справа № 461/8744/15-а

провадження № К/9901/17848/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т.Г.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 461/8744/15-а

за позовом Публічного акціонерного товариства „Іскра" до Львівської міської ради про визнання протиправним рішення, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Львівської міської ради на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 лютого 2017 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Довгої О.І., суддів: Каралюса В.М., Запотічного І.І.

І. Суть спору

1. У серпні 2015 року Приватне акціонерне товариство „Іскра" (далі - ПАТ „Іскра") звернулось до суду з адміністративним позовом до Львівської міської ради, в якому, з урахуванням позовних вимог, просило:

1.1. визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 29 січня 2015 року № 4269 „Про внесення змін до ухвали міської ради від 14 липня 2011 року № 664 „Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки".

2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що пунктом 1 оскаржуваної ухвали внесено зміни у додаток до ухвали міської ради від 14 липня 2011 року № 664 "Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" (зі змінами), виклавши його у новій редакції.

3. Позивач вважає, що ухвала Львівської міської ради від 29 січня 2015 року № 4269 є протиправною, порушує норми Податкового Кодексу України щодо місцевих податків та зборів,визначення їх елементів. Оскаржуваною ухвалою внесено зміни до елементів податку з порушенням принципу стабільності податкового законодавства (пп. 4.1.9. ст. 4 ПК України); ухвала прийнята після початку бюджетного періоду, в якому вона підлягає застосуванню та прийнята з перевищенням повноважень відповідача (пп. 12.4.3 п. 12.4 ст. 12 ПКУ).

4. Також позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

4.1.Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України N 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року, справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

4.2. Відповідно до частини п'ятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

4.3. Відтак, зміст пункту 2 оскаржуваної ухвали:суперечить Конституції України, як такий, що спрямований на забезпечення зворотної дії ухвали в часі; а також нормам Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

5. Судами попередніх інстанцій встановлено, що Львівською міською радою прийнято ухвалу „Про внесення змін до ухвали міської ради від 14 липня 2011 року № 664 „Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" від 29 січня 2015 року № 4269.

5.1. Пунктом 1 оскаржуваної ухвали внесено зміни у додаток до Ухвали Львівської міської ради від 14 липня 2011 року № 664 "Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" (зі змінами), виклавши його у новій редакції .

5.2. Ухвалою Львівської міської ради від 26 лютого 2015 року № 4403 "Про внесення змін до ухвал Львівської міської ради від 19.01.2015 за № 4262, від 19.01.2015 за № 4263, від 29.01.2015 за № 4269, від 29.01.2015 за № 4330", якою оскаржувану ухвалу доповнено пунктом 2 у такій редакції: "Встановити, що норми цієї ухвали застосовуються з 1 січня 2015".

6. 6 лютого 2015 року була оприлюднена на офіційному сайті Львівської міської ради Ухвала Львівської міської ради від 29 січня 2015 року № 4269 "Про внесення змін до ухвали міської ради від 14.07.2011 № 664"Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки".

7. 12 березня 2015 року була оприлюднена на офіційному сайті відповідача Ухвала Львівської міської ради від 26 лютого 2015 року №4403 "Про внесення змін до ухвали міської ради від 14 липня 2011р №664 "Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки".

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

8. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 21 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову за безпідставністю.

9. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 лютого 2017 року постанову Галицького районного суду м. Львова від 21 червня 2016 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ПАТ „Іскра" задоволено.

10. Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову ПАТ „Іскра", суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем прийнято та оприлюднено оскаржену позивачем ухвалу з дотриманням вимог чинного законодавства.

11. Львівський апеляційний адміністративний суд, скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог виходив з того, що відповідач, виконуючи рекомендації Закону України „Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року № 71-VIII та приймаючи спірне рішення, зобов'язаний був дотримуватись обов'язкових принципів Податкового кодексу України, а саме приписів підпункту 12.3.4 статті 12 та підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, якими чітко встановлено повноваження міської ради при встановленні місцевих податків та зборів.

IV. Касаційне оскарження

12. У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 лютого 2017 року, а постанову Галицького районного суду м. Львова від 21 червня 2016 року у справі № 461/8744/15-а залишити в силі.

13. Скаржник свої доводи обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала Львівської міської ради від 29 січня 2015 року № 4269 „Про внесення змін до ухвали міської ради від 14 липня 2011 року № 664 „Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" була прийнята у встановленому законом порядку, а саме відповідно до пункту 4 розділу ІІ Закону України „Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року № 71-VIII та на підставі статей 3, 64 Регламенту Львівської міської ради 6-го скликання оприлюднена на офіційному веб-порталі Ради.

14. Водночас, позивач у запереченні на касаційну скаргу вказують на безпідставність касаційної скарги, просить:

14.2. Залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

14.2. Долучити до справи витяг про заміну найменування позивача.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

15. Статтею 327 КАС України (далі - КАС України) в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року, обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

16. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

18. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

19. Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII рекомендовано органам місцевого самоврядування: у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

20. Згідно з пунктом 2.1 статті 2 Податкового кодексу України (далі - ПК України) зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу.

21. Підпунктом 4.1.9. пункту 4.1. статті 4 ПК України визначено, що податкове законодавство України ґрунтується на принципі, який полягає у тому, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

22. Пунктом 8.1 статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

22.1. Відповідно до пункту 8.3 статті 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

23. Приписами підпункту 12.1.2. пункту 12.1 статті 12 ПК України Верховна Рада України встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

24. Відповідно до положень пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

25. Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

26 Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

VI. Позиція Верховного Суду

27. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

28. Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII (далі - Закон № 71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається із: податку на майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

29. Зважаючи на зміст законодавчих норм (пункт 12.3 статті 12 ПК України), встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є повноваженням місцевої ради, яке виконується шляхом прийняття відповідного рішення.

30. Одночасно, нормою підпункту 12.3.4. пункту 12.3. статті 12 ПК України передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Разом з цим, норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

30.1. Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

30.2. Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

31. В даному випадку із запровадженням податку на майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік відповідні норми Закону № 71-VIII набрали чинності з 1 січня 2015 року.

31.1. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження щодо встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки.

31.2. Таким чином, нові податки практично не могли бути визнані обов'язковими до сплати принаймні в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти та офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів.

31.3. Саме тому за умови дії підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте.

32. Враховуючи зміст норм Податкового кодексу України, Верховна Рада України не є уповноваженою на встановлення місцевих податків, оскільки відповідно до підпункту 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 Податкового кодексу України Верховна Рада України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

33. Отже, виключно місцева рада має компетенцію щодо прийняття рішень стосовно встановлення місцевих податків протягом бюджетного періоду, причому таке рішення набуває чинності лише з початку наступного бюджетного періоду, але з урахуванням приписів підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

34. Таким чином, рішення місцевих рад стосовно податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті та опубліковані протягом 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки міг вважатися встановленим місцевою радою.

35. Отже, Прикінцеві положення Закону №71-VIII рекомендували встановити місцевим радам податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік у 2015 році. Проте така рекомендація не може розглядатися як скасування чинної норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 ст. 12 ПК України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

35.1. Таким чином, навіть прийняті на рекомендацію Верховної Ради України рішення місцевих рад не можуть застосовуватися інакше, ніж це передбачено підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України.

36. Підсумовуючи викладене, суд касаційної інстанції вважає правильними висновок суду апеляційної інстанцій про те, що у відповідача були відсутні правові підстави для винесення оскаржуваної ухвали, оскільки запроваджені Законом № 71-VIII зобов'язання щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з урахуванням приписів підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, не могли застосовуватись раніше 2016 року.

37. Верховний Суд, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій, в межах доводів касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення вимог касаційної скарги.

38. Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

39. За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

40. Згідно з частиною третьою статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

41. З огляду на викладене, висновки судів першої і апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

42. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

VII. Судові витрати

43. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 лютого 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О.В. Білоус

Т.Г.Стрелець