Справа № 826/27185/15
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Кузьмишиної О.М. Файдюка В.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Комерційний банк" "Приватбанк" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк" "Приватбанк" до Кабінету Міністрів України, треті особи - Міністерство соціальної політики України, Пенсійний фонд України, Національний банк України, Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" про визнання незаконними та скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк" "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, треті особи - Міністерство соціальної політики України, Пенсійний фонд України, Національний банк України, Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України", в якому просив суд:

- визнати незаконною та скасувати постанову Кабінету Міністрів України від 12.08.2015р. №615 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 і від 05 листопада 2014 року №637»;

- визнати незаконною та скасувати постанову Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року №788 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 і від 05 листопада 2014 року №637».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк" "Приватбанк" звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт свої вимоги мотивує тим, що спірною постановою відповідача №615 самостійно визначено уповноважений банк без дотримання Порядку №1596 та порядку № 1231. Також, посилається на те, що ПАТ "Державний ощадний банк України" є суб'єктом господарювання, який входить до складу банківської системи; Кабінет Міністрів України порушує законодавство про захист економічної конкуренції, надаючи вказівки по забезпеченню переведення певним категоріям громадян на обслуговування у ПАТ "Державний ощадний банк України".

Крім того, зміни внесені спірним постановами обмежують права АТ "Комерційний банк" "Приватбанк" на надання банківських послуг в сфері виплати пенсій та інших соціальних виплат.

17 грудня 2018 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2015р. №615 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 і від 05 листопада 2014 року №637» внесено до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 р. N 1596 "Про заходи щодо виконання статті 3 Указу Президента України від 4 липня 1998 року N 734" і від 5 листопада 2014 р. N 637 "Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції" відповідні зміни.

Не погоджуючись з постановами Кабінету Міністрів України №615 від 12.08.2015р. та №788 від 30.09.2015р., позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як визначено у статтях 113 та 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який зокрема забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об'єктами державної власності відповідно до закону.

Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначено Законом України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 N 794-VII (далі Закон N 794-VII).

Відповідно до частин першої - третьої статті 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України

З вказаного слідує, що постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України є обов'язковими до виконання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», до основних завдань Кабінету Міністрів України належать, зокрема: забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров'я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Як зазначалося, Кабінетом Міністрів України 12.08.2015р. прийнято постанову №615 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 і від 05 листопада 2014 року №637», якою внесено до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 р. N 1596 "Про заходи щодо виконання статті 3 Указу Президента України від 4 липня 1998 року N 734" і від 5 листопада 2014 р. N 637 "Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції" наступні зміни:

У Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 р. N 1596:

1) пункт 6 доповнити реченням такого змісту: "Для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, і перебувають на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., N 81, ст. 2296), уповноваженим банком є АТ "Ощадбанк".";

2) пункт 12 після слів "грошової допомоги" доповнити словами", крім осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення,";

3) пункт 27 доповнити реченням такого змісту: "Обмін інформацією між Мінфіном та АТ "Ощадбанк" щодо здійснення пенсійних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, здійснюється на підставі укладеного між Міністерством та товариством договору про взаємодію.".

2. У постанові Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 р. N 637:

1) в абзаці першому пункту :

слова "території України та районів проведення антитерористичної операції, здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції" замінити словами "території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення";

доповнити абзац реченнями такого змісту: "Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється в установах публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" та з використанням його платіжних пристроїв. Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому.";

2) доповнити постанову пунктом 3 такого змісту:

"3. Публічному акціонерному товариству "Державний ощадний банк України" разом з Українським державним підприємством поштового зв'язку "Укрпошта" забезпечити організацію доставки коштів для здійснення виплати пенсій на умовах, передбачених тристороннім договором, укладеним між Пенсійним фондом України і зазначеними товариством та підприємством, особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, за їх фактичним місцем перебування.".

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року №788 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 і від 05 листопада 2014 року №637» внесено до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 р. N 1596 "Про заходи щодо виконання статті 3 Указу Президента України від 4 липня 1998 року N 734" і від 5 листопада 2014 р. N 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" наступні зміни:

1. У Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 р. N 1596:

1) пункт 6 викласти в такій редакції:

"6. Одержувачі пенсій та грошової допомоги самостійно обирають уповноважений банк, де відкривають поточний рахунок. Для внутрішньо переміщених осіб, які перебувають на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., N 81, ст. 2296; 2015 р., N 70, ст. 2312), уповноваженим банком є АТ "Ощадбанк".";

2) у першому реченні пункту 12 слова "крім осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення" замінити словами "крім внутрішньо переміщених осіб";

3) у другому реченні пункту 27 слова "особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення," замінити словами "внутрішньо переміщеним особам".

2. У постанові Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 р. N 637:

1) пункт 1 викласти в такій редакції:

"1. Установити, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., N 81, ст. 2296; 2015 р., N 70, ст. 2312). Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється в установах публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" та з використанням його платіжних пристроїв. Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому.

Зазначені виплати припиняються з місяця, наступного за тим, у якому завершився строк дії такої довідки, виданої після 09 вересня 2015 року. У разі продовження строку дії довідки зазначені виплати поновлюються з дати припинення їх виплати.";

2) у пункті 3 слова "особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення," замінити словами "внутрішньо переміщеним особам".

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не погоджується із вказаними спірними постановами Кабінету Міністрів України та зазначає, що вони обмежують його право на надання банківських послуг у сфері виплати пенсій та інших соціальних виплат для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. При прийнятті оскаржуваних постанов відповідачем було порушено право позивача на правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків в Україні і створення належного конкурентного середовища на фінансовому ринку.

Законом України від 20.10.2014 р. N 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" встановлено гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 1 цього Закону, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ст. 10 вказаного Закону, повноваження Кабінету Міністрів України з питань забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, Кабінет Міністрів України:

1) координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону;

2) забезпечує проведення моніторингу внутрішнього переміщення осіб, спрямовує діяльність органів виконавчої влади на усунення обставин (умов), що сприяли внутрішньому переміщенню осіб, захист прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, сприяння поверненню таких осіб до залишеного місця проживання та їх реінтеграції;

3) у разі настання обставин, зазначених у статті 1 цього Закону, які спричинили масове (більше 100 тисяч осіб) переміщення громадян України, або у разі продовження дії обставин, зазначених у статті 1 цього Закону, понад 6 місяців затверджує комплексні державні цільові програми щодо підтримки та соціальної адаптації внутрішньо переміщених осіб із визначенням джерел та обсягів фінансування, контролює їх виконання;

4) здійснює інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

Колегією суддів встановлено, що метою прийняття оскаржуваних постанов Кабінету Міністрів України є збереження коштів соціально незахищених осіб, які перебувають на обліку як особи, що переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, забезпечення виплати пенсій та соціальних допомог, недопущення застосування шахрайських схем і протиправних дій під час здійснення таких виплат, запобігання фінансуванню тероризму.

Так, правовою підставою для розроблення проектів оскаржуваних нормативних актів Кабінету Міністрів України є постанова Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, що переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції» та від 30.08.1999 № 1596 «Про заходи щодо виконання статті 3 Указу Президента України від 04 липня 1998 року № 734».

Отже, враховуючи, що оскаржувана постанова була прийняття на виконання вищезазначених положень Законів та з метою реалізації політики у сфері соціального захисту переміщених осіб, то надання AT «Ощадбанку» статусу уповноваженого банку в межах зазначеної програми здійснено Кабінетом Міністрів України на виконання Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», в межах наданих законом Кабінету Міністрів України повноважень та в особливий період.

З пояснень відповідача вбачається, що надання можливості оскаржуваною постановою забезпечувати виплати через установи уповноваженого банку, який має найбільш розгалужену мережу банківських установ, пенсій, довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам зумовлено об'єктивною необхідністю у соціальному забезпеченні десятків тисяч осіб, що не входять до перелічених категорій.

При цьому, оскаржувана постанова не тільки надає можливість забезпечити здійснення адресних виплат через установи уповноважено банку, але й водночас не позбавляє права відповідних одержувачів коштів, отримати такі виплати, та, за необхідності і бажання, розмістити отриманні кошти в будь-якій іншій банківській установі.

Також, з пояснень Пенсійного фонду України вбачається, що оскаржувані постанови ніяким чином не вплинули на кількість пенсіонерів, що одержують пенсію та грошову допомогу через поточні рахунки в Приватбанку та права пенсіонерів на вибір такого банку.

Так, станом на 01.08.2015р. Приватбанк здійснює виплату пенсій та грошової допомоги наступній кількості пенсіонерів: 2 937 734; станом на 01.01.2016р. - 3 022 645 та станом на 01.03.2016р. - 3 034 680, у той час, коли кількість пенсіонерів у ПАТ «Державний ощадний банк України» станом на 01.08.2015р. - 2 490 817; станом на 01.01.2016р. - 2 599 935 та станом на 01.03.2016р. - 2 633 510, тобто кількість пенсіонерів у Державному ощадбанку значно менше ніж у Приватбанку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані постанови Кабінету міністрів України прийняті на виконання повноважень, наданих КМ України ст. ст. 116, 117 Конституції України, ст. ст. 2, 49, 51 Закону України Кабінет Міністрів України», ст. ст. 7, 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», та регулюють питання порядку виплати пенсій грошової допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.

У даному випадку, колегія суддів вважає, що Кабінет Міністрів України, з урахуванням ситуації, яка існувала в країні, та з метою забезпечення контролю за використанням бюджетних коштів і коштів Пенсійного фонду України, визначив механізм забезпечення прав осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та проведення виплат пенсій, грошової допомоги таким особам.

Таким чином, враховуючи, що оскаржувані постанови було прийнято на виконання вищезазначених положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», з метою реалізації політики у сфері соціального захисту переміщених осіб, то надання АТ «Ощадбанк» статусу уповноваженого банку в межах зазначеної програми здійснено Кабінетом Міністрів України на виконання Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та в межах наданих законом Кабінету Міністрів України повноважень.

Крім цього, вірними є зауваження третьої особи про те, що надання можливості оскаржуваними Постановами забезпечення виплат через установи уповноваженого банку, який має найбільш розгалужену мережу банківських установ, пенсій, довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам зумовлено об'єктивною необхідністю у соціальному забезпеченні десятків тисяч осіб, що входять до перелічених категорій.

При цьому, оскаржувані Постанови не тільки надають можливість забезпечити здійснення адресних виплат через установи уповноваженого банку, але й, водночас, не позбавляють права відповідних одержувачів коштів отримати такі виплати та, за необхідності і бажання, розмістити отримані кошти в будь-якій іншій банківській установі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25.09.2018 року у справі 26/11272/16.

Також, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, про те, що позивач не є суб'єктом правовідносин, які склались в результаті прийняття оскаржуваних постанов відповідачем, відповідно, і дані постанови не можуть порушувати прав, свобод чи інтересів позивача.

Так, відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо, позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 07 лютого 2017 року у справі №800/45/16 та підтримано Верховним Судом у постанові від 11 травня 2018 року у справі №766/7172/17.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи, наведені позивачем, не спростовують законності оскаржуваних постанов та не підтверджують порушення його прав.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (п. 1 резолютивної частини Рішення N 6-зп від 25 листопада 1997 року; п. 1 резолютивної частини Рішення N 9-зп від 25 грудня 1997 року; та п. 1 резолютивної частини Рішення N 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У Рішенні N 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Таким чином, системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує "кожному" захист "своїх прав", які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

У постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року по справі N 800/541/16 суд підкреслив, що обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Матеріали справи містять Пояснювальну записку до проекту постанови «Про внесення змін до проекту постанови КМ України від 30.08.1999р. №1596 і від 05.11.2014р. №637» Міністра соціальної політики України; Висновок Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» від 12.08.2015р.; Експертний висновок.

Згідно висновку Міністерства юстиції України до проекту оскаржуваної постанови від 12.08.2015р., проект погоджено із зауваженнями, які було враховано Кабінетом Міністрів України.

З витягу з протоколу засідання Кабінету Міністрів України від 12.08.2015р. №88 вбачається, що оскаржувані постанови було прийнято відповідно до параграфу 55-2 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 №950 (що діяв на момент прийняття оскаржуваної постанови).

Параграфом 55-2 Регламенту КМУ передбачається, що у невідкладних випадках, а також з питань спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція) Прем'єр-міністр або міністр за погодженням з Прем'єр-міністром може під час засідання Кабінету Міністрів внести на розгляд Кабінету Міністрів проект акта без дотримання вимог цього Регламенту щодо погодження і консультацій, проведення правової експертизи Мін'юстом, розгляду на засіданні урядового комітету

Такий проект акта ставиться на голосування і у разі його прийняття опрацьовується Секретаріатом Кабінету Міністрів без зміни його по суті (вносяться поправки, пов'язані з приведенням у відповідність з правилами нормо-проектувальної техніки, здійснюється редагування), а також забезпечується негайне оприлюднення підписаного Прем'єр-міністром акта.

З огляду на вказане, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.2015р. №615 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 і від 05 листопада 2014 року №637» та від 30 вересня 2015 року №788 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 і від 05 листопада 2014 року №637» прийняті в межах виключної компетенції Кабінету Міністрів України на виконання вимог Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

Таким чином, враховуючи вищевказане, а також те, що метою прийняття оскаржуваних постанов Кабінету Міністрів України є збереження коштів соціально незахищених осіб, які перебувають на обліку як особи, що переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, забезпечення виплати пенсій та соціальних допомог, недопущення застосування шахрайських схем і протиправних дій під час здійснення таких виплат, запобігання фінансуванню тероризму, колегія суддів вважає, що постанови від 12.08.2015р. №615 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 і від 05 листопада 2014 року №637» та від 30 вересня 2015 року №788 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 і від 05 листопада 2014 року №637» прийняті Кабінетом Міністрів України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи наведені апелянтом не спростовують законності оскаржуваних постанов та не підтверджують порушення його прав.

Щодо доводів апелянта про те, що Кабінет Міністрів України постановами №615 та №788 відповідач порушує законодавство про захист економічної конкуренції, надаючи вказівки по забезпеченню переведення певним категоріям громадян на обслуговування у ПАТ "Державний ощадний банк України", колегія суддів зазначає, що соціальне забезпечення тимчасово переміщених осіб та реалізація державою соціальної політики не є предметом регулювання антиконкурентного законодавства, зокрема, Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог Акціонерного товариства "Комерційний банк" "Приватбанк" та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 287, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Комерційний банк" "Приватбанк" залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Кузьмишина О.М. Файдюк В.В.
Повний текст постанови виготовлено 15.01.2019 року