Справа № 679/1697/18
Суддя: Гавриленко О. М.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/679/16/2019
Справа № 679/1697/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 року м. Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області в складі:

судді Гавриленко О.М.,

секретар судового засідання Василюк Л.С.,

номер справи 679/1697/18,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач поліцейський СРПП №1 Нетішинського ВП Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області Бабійчук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Нетішин адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до поліцейського СРПП №1 Нетішинського ВП Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області Бабійчука Віталія Олександровича про оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до поліцейського СРПП №1 Нетішинського ВП Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області Бабійчука В.О. про оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позову зазначив, що постановою відповідача від 03 грудня 2018 року його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУаАП за те, що він цього ж числа приблизно о 15 годині на вул. Будівельників в м. Нетішин, керуючи автомобілем «Міцубісі Ланцер», реєстраційний номер НОМЕР_1, здійснив зупинку такого ближче 30 м посадкового майданчика для маршрутних транспортних засобів.

Мотивуючи свою невинуватість позивач зазначив, що така зупинка була зумовлена необхідністю отримання ним передачі у великогабаритній тарі з маршрутного автобуса.

При цьому зауважив на тому, що відповідачем у оскарженій постанові не вказано який пункт Правил дорожнього руху України (далі ПДР України) ним було порушено, оскільки лише порушення ПДР України тягне за собою, як наслідок, адміністративну відповідальність.

За вказаних обставин позивач просить визнати протиправно та скасувати постанову серії ДПО18 №908959 від 03 грудня 2018 року про накладення на нього адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в сумі 255 гривень, а справу закрити.

Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову відповідачем до суду не подано.

Будь-яких заяв та клопотань від учасників справи не надходило.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 12 грудня 2018 року дана позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювалися.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити його повністю з підстав, зазначених у позовній заяві. Додатково пояснив, що дійсно здійснив зупинку ближче, як за 30 м до посадкового майданчика для маршрутних транспортних засобів, проте така, на його думку, була вимушеною, оскільки пов'язана з відвантаженням великогабаритного вантажу, який перевозив рейсовий автобус. При цьому, зазначив, що зупинка тривала, менше 5 хв., та на автомобілі ним була увімкнена аварійна світлова сигналізація.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вказав на те, що вимушена зупинка дозволена лише у випадку технічної несправності автомобіля та інших випадках, визначених законом, однак заборонена у випадку, на який вказує позивач.

Заслухавши позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтується вимоги позивача та заперечення відповідача, дослідивши та оцінивши докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити зважаючи на таке.

Судом встановлено, що постановою серії НК ДПО18 №908959 від 03 грудня 2018 року ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 гривень за те, що останній цього ж числа о 15 годині 10 хвилин по вул. Будівельників в м. Нетішин, керуючи транспортним «Міцубісі Ланцер», реєстраційний номер НОМЕР_1, здійснив зупинку такого ближче 30 м посадкового майданчика для маршрутних транспортних засобів (арк. спр. 3).

ОСОБА_1 категорично заперечуючи вчинення ним даного адміністративного правопорушення та вказуючи на протиправність дій відповідача, звернувся до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права.

Таким чином, між сторонами виникли спірні правовідносини, з приводу оскарження рішення суб'єкта владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Стаття 280 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, яка передбачає відповідальність зокрема за порушення правил зупинки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 здійснив зупинку транспортного засобу за вказаних в постанові обставин ближче 30 м посадкового майданчика для маршрутних транспортних засобів, порушивши такими своїми діями вимоги п. 15.9 «е» ПДР України.

При цьому, суд відхиляє аргументи позивача про те, що така зупинка була вимушена та виконана ним з увімкненням аварійної світлової сигналізації, оскільки п. 1.10 ПДР України визначено, що вимушена зупинка - це припинення руху транспортного засобу через його технічну несправність чи небезпеку, яка спричинена вантажем, який перевозиться, станом учасника дорожнього руху, появою перешкоди для руху.

Водночас суд зауважує, що ввімкнення аварійної світлової сигналізації відповідно до п 9.9 ПДР України, також пов'язане в вимушеною зупинкою на дорозі, що не відповідає обставинам, які мали місце у вказаний в оскарженій позивачем постанові час.

Згідно до п. 15.14 ПДР України, у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити - діяти згідно з вимогами пунктів 9.9, 9.10, 9.11 цих Правил, тобто ввімкнути аварійну світлову сигналізацію та разом з увімкненням аварійної світлової сигналізації слід установити Знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, але не ближче 20 м до транспортного засобу в населених пунктах і 40 м поза ними.

Що стосується аргументів позивача про те, що у постанові не зазначено пункт ПДР України, що, на його думку, є підставою для її скасування, то суд, зважаючи на підтвердження позивачем факту зупинки ним автомобіля в місці, де така зупинка заборонена, такі відхиляє.

Відповідно до аналізу законодавчих положень та вищезазначених обставин справи, суд приходить висновку, що при винесенні оскарженої постанови відповідачем правильно встановлено фактичні обставини, надано вірну правову кваліфікацію діям позивача, стягнення накладено у передбаченому законом розмірі, а наведені позивачем підстави своєї невинуватості у вчиненні зазначеного правопорушення не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, тому у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Разом із тим, суд застосовує спеціальні норми права, які містяться у ст.ст. 9, 122, 251, 280 КУпАП, з урахуванням норм права, що містяться у ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Вирішуючи питання судових витрат, суд прийшов наступного.

Відповідно до абз.1 ч. 5 ст. 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінет Міністрів України.

Враховуючи приписи наведеної норми закону та зважаючи на відмову у задоволенні позову, суд прийшов висновку, що такі необхідно компенсувати за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінет Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 9, 10, 77, 90, 243-246, 250, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до поліцейського СРПП №1 Нетішинського ВП Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області Бабійчука Віталія Олександровича про оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінет Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду або через Нетішинський міський суд Хмельницької області (відповідно до п.п. 15.5 п. 5 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було врученоу день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1, місце проживання: АДРЕСА_1.

Відповідач поліцейський СРПП №1 Нетішинського ВП Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області Бабійчук Віталій Олександрович, місце перебування: АДРЕСА_2.

Повне рішення суду складено 22 січня 2019 року.

Суддя О.М. Гавриленко