Справа № 0340/1352/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/2027/18

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Заверухи О.Б., Гінди О.М.,

за участі секретаря судового засідання Смидюк Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року (суддя - Дмитрук В.В., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області, Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, податкової вимоги,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 12.07.2018 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області, Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 14.02.2018 № та податкової вимоги від 04.04.2018 №15110-17 в частині сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті дядька позивач успадкувала нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями, вартість якого становила 30260 грн. Так, як ОСОБА_1 була племінницею спадкодавця вона була віднесена до п'ятої черги спадкоємців, у зв'язку з чим у неї виникло зобов'язання зі сплати податку на доходи у розмірі 5% та військового збору у розмірі 1,5% від вартості успадкованого майна. Позивачем у встановлений строк подано до контролюючого органу річну декларацію про майновий стан і доходи та відповідно, у встановлений строк сплачено самостійно визначені у ній суми податку з доходів фізичних осіб в розмірі 1513 грн. та військового збору в розмірі 453,90 грн. Позивач вважає, що оскільки вона свій обов'язок щодо сплати податкового зобов'язання у встановлений строк виконала повністю, тому у відповідачів були відсутні правові підстави, як для прийняття податкового повідомлення-рішення, так і на його підставі податкової вимоги в частині сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року у справі №0340/1352/18 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржило Головне управління ДФС у Волинській області, яке із покликанням на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що згідно інформаційної системи «Податковий блок» встановлено, що в особових рахунках позивача по податку на доходи з фізичних осіб, військовому збору, земельному податку, нараховано згідно податкового повідомлення-рішення від 14.02.2018 №003771306 суми грошових зобов'язань: податок з доходів фізичних осіб - 1513 грн., військовий збір - 453,90 грн., земельний податок - 30,28 грн. Так, як вказані суми грошових зобов'язань позивачем не були сплачені у встановлені законодавством терміни, Головним управлінням ДФС у Волинській області сформовано та надіслано на адресу ОСОБА_1 податкову вимогу від 04.04.2018 №15110-17. Крім цього, апелянт не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, зокрема, вказує, що позивачем та її представником не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості у зв'язку із розглядом даної судової справи.

Позивач та відповідач - Головне управління ДФС в Івано-Франківській області відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Головного управління ДФС у Волинській області та представника Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із неправомірності донарахування позивачу грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб та застосування штрафної (фінансової) санкції відповідно до податкового повідомлення-рішення від 14.02.2018 №, оскільки позивачем самостійно сплачено суми грошових зобов'язань за податку за доходи фізичних осіб в розмірі 1513 грн. та військового збору в розмірі 453,90 грн., що підтверджується копіями квитанцій, які знаходяться в матеріалах справи. Відтак, враховуючи, що позивачем вчасно сплачено визначені у декларації суми податкових зобов'язань, тому і формування Головним управлінням ДФС у Волинській області податкової вимоги від 04.04.2018 №15110-17 про сплату податкового боргу в частині сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору є протиправним.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 04.10.2016 приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом НВА 372399 щодо спадкового майна, а саме: житлового будинку А-1 з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1. Відповідно до даного свідоцтва вартість спадкового майна становить 30260 грн.

На підставі акта перевірки від 28.12.2017 №1437/09-19-13-06/НОМЕР_1 Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області винесено податкове повідомлення-рішення від 14.02.2018 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на суму 1513 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 378,25 грн. Надалі, Головним управлінням ДФС у Волинській області було сформовано та надіслано позивачу податкову вимогу від 04.04.2018 №15110-17 про сплату податкового боргу на загальну суму 2 658,90 грн., в тому числі: - податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 2061,25 грн. (основний платіж - 1513 грн., штрафні (фінансові) санкції - 548,25 грн.; - військовий збір в сумі 567,37 грн. (основний платіж - 453,90 грн., штрафні (фінансові) санкції - 113,47 грн.); - земельний податок з фізичних осіб в сумі 30,28 грн.

Вважаючи винесені відповідачами рішення протиправними, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Статтею 174 Податкового кодексу України визначено порядок оподаткування доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним у спадщину чи дарунок коштів, майна, майнових чи немайнових прав.

Так, відповідно до підпункту «а» пункту 174.1. статті 174 ПК України об'єктом спадщини платника податку є, в тому числі об'єкт нерухомості.

Згідно із пунктом 174.2 статті 174 ПК України об'єкти спадщини оподатковуються: за нульовою ставкою: а) вартість власності, що успадковується членами сім'ї спадкодавця першого ступеня споріднення; б) вартість власності, зазначеної в підпунктах «а», «б», «ґ» пункту 174.1 цієї статті, що успадковується особою, яка є інвалідом I групи або має статус дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, та вартість власності, зазначеної в підпунктах «а», «б» пункту 174.1, що успадковуються дитиною-інвалідом; в) грошові заощадження, поміщені до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери (облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов'язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР) та грошові заощадження громадян України, поміщені в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992-1994 років, погашення яких не відбулося, що успадковуються будь-яким спадкоємцем; за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, вартість будь-якого об'єкта спадщини, що успадковується спадкоємцями, які не є членами сім'ї спадкодавця першого ступеня споріднення; за ставкою, визначеною у пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу, для будь-якого об'єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем від спадкодавця-нерезидента, та для будь-якого об'єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем-нерезидентом від спадкодавця-резидента.

Пунктом 174.3 статті 174 ПК України передбачено, що особами, відповідальними за сплату (перерахування) податку до бюджету, є спадкоємці, які отримали спадщину. Дохід у вигляді вартості успадкованого майна (кошти, майно, майнові чи немайнові права) у межах, що підлягає оподаткуванню, зазначається в річній податковій декларації, крім спадкоємців-нерезидентів, які зобов'язані сплатити податок до нотаріального оформлення об'єктів спадщини, та спадкоємців, які отримали у спадщину об'єкти, що оподатковуються за нульовою ставкою податку на доходи фізичних осіб, а також іншими спадкоємцями - резидентами, які сплатили податок до нотаріального оформлення об'єктів спадщини. Нотаріус, що кварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про видачу свідоцтв про право на спадщину або посвідчення договорів дарування в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку. Нотаріус видає спадкоємцю-нерезиденту свідоцтво про право на спадщину за наявності документа про сплату таким спадкоємцем податку з вартості об'єкта спадщини (пункт 174.4 статті 174 ПК України).

Відповідно до пункту 179.1 статті 179 ПК України платник податку зобов'язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює, зокрема, календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним, крім випадків, передбачених розділом IV цього Кодексу (підпункт 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 ПК України).

Приписами пункту 179.7 статті 179 ПК України передбачено, що фізична особа зобов'язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену в поданій нею податковій декларації. Сума податкових зобов'язань, донарахована контролюючим органом, сплачується до відповідного бюджету у строки, встановлені цим Кодексом.

Відповідно до пункту 120.1 статті 120 ПК України неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов'язаними нараховувати та сплачувати податки, збори податкових декларацій (розрахунків), - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання. Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень за кожне таке неподання або несвоєчасне подання. Нормами пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення ПК України передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Відповідно до підпункту 1.1 пункту 16-1. підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення Податкового кодексу України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Підпунктом 1.2. пункту 16-1. підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Згідно із підпунктом 1.3. пункту 16-1. підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення ПК України ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту

Відповідно до підпункту 1.4. пункту 16-1. підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення ПК України нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Приписами підпункту 1.5. коментованого пункту визначено, що відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Платники збору зобов'язані забезпечувати виконання податкових зобов'язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу (підпункт 1.6 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення ПК України).

З матеріалів справи видно, що 06.07.2017 ОСОБА_1 подала до контролюючого органу декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік, в якій позивачем самостійно визначено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 1513 грн.), що становить 5% від вартості спадкового майна (30260 грн.*5%) та військового збору в сумі 453,90 грн., що становить 1,5% від вартості спадкового майна (30260 грн.*1,5%).

Визначені у податковій декларації суми грошових зобов'язань за податку за доходи фізичних осіб в розмірі 1513 грн. та військового збору в розмірі 453,90 грн. позивачем сплачені 06.07.2017, що підтверджується копіями квитанцій від 06.07.2017 №67 та №68, які знаходяться в матеріалах справи.

Таким чином, позивачем виконано обов'язки щодо подання річної декларації про майновий стан і доходи та щодо самостійної сплати визначених у ній сум податкових зобов'язань до 1 серпня року, що настає за звітним, тому Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області неправомірно донараховано позивачу грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 1513 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 378,25 грн. відповідно до податкового повідомлення-рішення від 14.02.2018 №. У зв'язку з цим позовна вимога про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 14.02.2018 № підлягає задоволенню.

Крім того, оскільки судом встановлено, що позивачем вчасно сплачено визначені у декларації суми податкових зобов'язань, тому і формування Головним управлінням ДФС у Волинській області податкової вимоги від 04.04.2018 №15110-17 про сплату податкового боргу в частині сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору є протиправним.

Частиною першою, другою статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі, як суб'єкти владних повноважень не надали суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності прийняття податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 14.02.2018 № та податкової вимоги Головного управління ДФС у Волинській області від 04.04.2018 №15110-17 в частині сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення повністю.

Щодо доводів апеляційної скарги про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених позивачем, суд апеляційної інстанції зауважує наступне.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права. Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що до правової допомоги належать й консультації та роз'яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відтак, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження обумовленої суми гонорару на правову допомогу адвоката, позивачем надані наступні докази: копії договорів про надання правничої допомоги від 21.06.2018 та від 14.08.2018, укладені з Адвокатським бюро «Адвоката Дзивульської»; копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо реєстрації Адвокатського бюро «Адвоката Дзивульської»; розрахунки вартості наданих послуг із правничої допомоги відповідно до договорів про надання правничих послуг; копії квитанцій від 20.06.2018 №0.0..1 та від 14.08.2018 №0.0..1 про оплату послуг з правничої допомоги на рахунок Адвокатського бюро «Адвоката Дзивульської». Таким чином, позивачем документально доведено факт понесення витрат на професійну правову (правничу) допомогу в загальному розмірі 2000 грн., тому доводи відповідачів про те, що позивачем не надано доказів щодо обсягу наданих послуг із правничої допомоги та їх вартості є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що клопотання позивача про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 2 000 грн. підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав визначених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 16 січня 2019 року.