Справа № 826/9660/18
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9660/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Мельничука В.П.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року, суддя Шевченко Н.М., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в перерахунку ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати та виплачувати ОСОБА_2 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до ст.137, п. 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 43 Закону України «Про статус суддів», у розмірі 90 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 20.10.2016 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що звернувшись до пенсійного органу із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, отримав відповідь про відсутність підстав для такого перерахунку з тих підстав, що у відповідності до положень ст. 137 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року до стажу роботи на посаді судді не зараховується період навчання на денному відділенні у вищому навчальному закладі та період проходження військової строкової служби в Радянській армії, а отже суддівського стажу позивача недостатньо для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90%.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року адміністративним позовом задоволено частково. Визнано відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в перерахунку ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці протиправною. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок та виплату ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням строку проходження військової служби з 10.05.1982 року по 15.05.1984 року та половини строку навчання у вищому навчальному закладі з 01.09.1987 року по 30.06.1992 року, починаючи з 24.05.2018 року, з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов'язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київради № 32 від 26.10.1994 року ОСОБА_2 призначений на посаду судді Радянського районного суду м. Києва строком на п'ять років.

Відповідно до наказу Управління юстиції в м. Києві № 1066/7 від 27.10.1994 року ОСОБА_2 зарахований до штату Радянського районного суду м. Києва з 27.10.1994 року.

Постановою Верховної Ради України № 1496-ІІІ від 02.03.2000 року позивач обраний на посаду судді Радянського районного суду м. Києва безстроково.

Указом Президента України № 1004/2001 від 23.10.2001 року ОСОБА_2 переведено на роботу на посаду судді Святошинського районного суду м. Києва.

Постановою Верховної Ради України № 1600-VIII від 22.09.2016 року позивач був звільнений у відставку на підставі п. 4 ч. 6 ст. ст. 126, 131 Конституції України, ст. ст. 112, 116, 137, п. 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

19.10.2016 рок позивач подав заяву та додані до неї документи для призначення щомісячного довічного утримання судді у відставці.

Згідно з протоколом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 20.10.2016 року ОСОБА_2 здійснено нарахування щомісячного довічного утримання судді у відставці у розмірі 82% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації в м. Києві.

Позивач зазначає, що на час звільнення у відставку він мав стаж на посаді судді 21 рік 10 місяців 25 днів. Крім того, у період з 1987 по 1992 рік навчався на денному відділенні Київського університету імені Тараса Шевченка, а у період з 10.05.1982 року по 15.05.1984 року проходив військову строкову службу в Радянській армії. Зазначені періоди пенсійним органом до стажу включені не були.

23.05.2018 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 20.10.2016 року. (а. с. 32-33)

Листом № 13416/03 від 05.06.2018 року Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про відсутність підстав для такого перерахунку, оскільки відповідності до положень ст. 137 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року до стажу роботи на посаді судді не зараховується період навчання на денному відділенні у вищому навчальному закладі та період проходження військової строкової служби в Радянській армії, а отже суддівського стажу позивача недостатньо для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90%. (а. с. 34)

Вважаючи відмову відповідача щодо не перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За загальним правилом, установленим частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до Конституції України діяльність суддів гарантується, зокрема, особливим порядком їх обрання або призначення, звільнення з посади; обмеженням прав суддів на виконання іншої оплачуваної роботи, крім викладацької, наукової та творчої; фінансуванням функціонування судів та діяльності суддів виключно за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з частиною першої статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.10.2010 року (далі - Закон» №2453-VI) незалежність судді забезпечується, зокрема, належним матеріальним та соціальним забезпеченням, правом судді на відставку.

При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді. (частина шоста статті 48 Закону№2453-VI ).

Як свідчать матеріали справи, на момент звернення позивача із заявою про звільнення з посади судді у відставку у вересні 2016 року спірні правовідносини були врегульовані Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453-VI), який визначав організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Закону №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно ч. 1 ст. 135 вказаного Закону до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Водночас, приписи п. 11 Перехідних положень Закону №2453-VI у редакції, чинній до 28.03.2015 року, визначали, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, до набрання чинності 30.07.2010 року Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року №2862-ХІІ (далі - Закон № 2862-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону №2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень. Суддя також має право на відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків.

Згідно абз. 2 ч. 4 ст. 43 вказаного Закону до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Крім того, у п. 3.1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» було закріплено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з твердженням суду першої інстанції, що до стажу судді, що дає право на відставку, необхідно включати періоди половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах та календарний період проходження строкової військової служби, як це передбачено нормативно-правовими актами, що були чинні на кожному етапі виникнення спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.07.2016 року у справі №П/800/426/14, а також Верховним Судом у постановах від 22.03.2018 року у справі №520/5412/17, від 27.02.2018 року у справі №127/20301/17.

Згідно положень ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.02.1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак, посилання пенсійного органу на необхідність обчислення стажу роботи, який дає судді право на відставку, за правилами ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, який набрав чинності 30.09.2016 року, тобто після звільнення ОСОБА_2 з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку, є необґрунтованим.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92 Основного Закону України статус суддів визначається виключно законами України. Крім того, щодо суддів у ч. 2 ст. 127 Конституції України окремо визначено вимоги щодо несумісності. Так, відповідно до положень цієї статті професійні судді не можуть належати до політичних партій і профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої.

За рахунок заборони займатися іншою оплачуваною роботою суддям установлюються належні умови матеріального та соціально-побутового забезпечення.

Конституційний статус судді передбачає, у тому числі, що надання судді в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя, дає підстави ставити до суддів високі вимоги і зберігати довіру до їх компетентності та неупередженості.

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

У рішенні від 24.06.1999 року № 6-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, а важливим механізмом забезпечення цих гарантій є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Положеннями Європейської хартії від 10.07.1998 року про Закон «Про статус суддів» визначено, що рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (п. 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку з посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (п. 6.4).

Також у Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів зазначено, що дуже важливо (особливо для новітніх демократій) передбачити конкретні нормативно-правові положення, які б гарантували захист від зменшення розміру суддівських виплат (п. 62).

Як зазначається в Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17.11.2010 року №(2010)12, «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

У вищенаведеному рішенні від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 Конституційний Суд України також встановив, що аналіз норм Конституції України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності.

Отже, щомісячне довічне грошове утримання є не тільки соціальною виплатою (видом пенсії), але й конституційною гарантією незалежності судді у відставці, є складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних законних очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при звільненні його з посади (відставки), яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання судді, який перебуває на відповідній посаді.

Пенсійне забезпечення особам, яким пенсія (грошове забезпечення) призначається за спеціальними законами, виникає не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення. Повноваження позивача як судді припинилися з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 року.

Таким чином, невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, періоду навчання у ВНЗ на денному відділенні, проходження військової служби і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 06.03.2018 року у справі № 308/6953/17, від 19.06.2018 року у справі № 243/4458/17.

Отже, до загального стажу роботи позивача, який дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання належить враховувати, крім роботи на посаді судді (21 рік 10 місяці 25 днів), строкової військової служби з 10.05.1982 року по 15.05.1984 року (2 року 0 місяці 6 днів), половину строку навчання на денному відділенні Київського університету імені Тараса Шевченка у період з 01.09.1987 року по 30.06.1992 рік (2 роки 5 місяці 0 днів).

Таким чином, стаж роботи позивача, який дає право одержання щомісячного грошового утримання судді у відставці становить 26 років 4 місяці 1 день, що в свою чергу дає право на призначення ОСОБА_2 щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% від заробітної плати діючого судді, який працює на відповідній посаді.

У зв'язку з чим, відповідно до частини 3статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді в розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного грошового утримання збільшується на 2%, але не може бути більшим ніж 90% заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Щодо дати з якої слід здійснити перерахунок довічного грошового утримання судді, колегія суддів зазначає, що перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача має бути проведений з 20.10.2016 року, тобто з дати порушеного права позивача на призначення довічного грошового утримання судді у розмірі 90%, а не з моменту звернення до відповідача із заявою про перерахунок довічного грошового утримання судді та зарахування до стажу судді періоду навчання та проходження строкової військової служби, тобто з 24.05.2018 року.

Як свідчать матеріали справи, фактично даний спір стосується питання неправильного обчислення довічного грошового утримання судді при його призначенні, а не перерахунку довічного грошового утримання судді у зв'язку підвищенням розмірів грошового забезпечення працюючих суддів.

Таким чином, перерахунок довічного грошового утримання судді має бути здійснений з 20.10.2016 року, оскільки не правильне призначення грошового утримання судді виникли з вини державних органів, на яких покладено обов'язок призначення, обчислення, перерахунку та виплати грошового утримання позивачу, тому право позивача є абсолютним та не може бути обмежено будь-яким строком, що судом першої інстанції враховано не було.

Як свідчать матеріали справи, відповідач, відмовивши позивачу в перерахунку щомісячного грошового утримання судді з 82% на 90% від заробітної плати працюючого судді на відповідній посаді, не зарахувавши до стажу роботи позивача, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, період строкової військової служби та половину строку навчання, порушив права позивача, вимоги рішення Конституційного суду України від 08.06.2016 року №4-рп/2016,Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI(в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), діяв неправомірно, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для повного ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Завдання судочинства досягаються шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача зарахувати ОСОБА_2 до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, період проходження строкової військової служби з 10.05.1982 року по 15.05.1984 року (2 року 0 місяці 6 днів), половину строку навчання на денному відділенні Київського університету імені Тараса Шевченка у період з 01.09.1987 року по 30.06.1992 рік (2 роки 5 місяці 0 днів).

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_2 витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у сумі 3524,00 грн., а саме судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1409,60, сплачений згідно квитанції № ПН330445 від 21.06.2018 року та за подання апеляційної скарги, у сумі 2114,41 грн., сплачених згідно квитанції № 16 від 21.12.2018 року.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 139, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення наступного змісту.

Адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у перерахунку ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_2 до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у відставці період проходження строкової військової служби з 10.05.1982 року по 15.05.1984 року (2 року 0 місяці 6 днів), половину строку навчання на денному відділенні Київського університету імені Тараса Шевченка у період з 01.09.1987 року по 30.06.1992 рік (2 роки 5 місяці 0 днів), що включаючи час роботи на посаді судді (21 рік 10 місяці 25 днів), в сукупності складає 26 років 4 місяці 1 день та здійснити перерахунок і виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням вказаного сукупного стажу роботи за вислугою років в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 20.10.2016 року з урахуванням фактично виплачених сум.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у сумі 3524 (три тисячі п'ятсот дватцять чотири) гривні 00 (нуль) копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Мельничук В.П.

Повний текст виготовлено: 16 січня 2019 року.