Справа № 9901/10/19
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2019-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 січня 2019 року

Київ

справа №9901/10/19

адміністративне провадження №П/9901/10/19

Верховний Суд у складі головуючого судді Касаційного адміністративного суду Данилевич Н.А., ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, за участі третьої особи Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправним рішення щодо постановлення незаконної ухвали від 18.12.2018 року про залишення без розгляду скарги на рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 04.07.2018 року та скасування незаконної ухвали,-

встановив:

04 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з позовом до Вищої ради правосуддя, за участі третьої особи Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправним рішення щодо постановлення незаконної ухвали від 18.12.2018 року за №3950/0/15-18 про залишення без розгляду скарги ОСОБА_1 на рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 04.07.2018 року за №295дп-18 про закриття дисциплінарного провадження стосовно заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_2, прокурорів Новобаварського відділу Харківської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 та скасування вказаної незаконної ухвали.

Відповідно до ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства КАС України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує чи подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; позов подано у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); чи немає інших підстав для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні, зокрема, справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя. Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у статті 266 КАС.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За змістом частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Стосовно конституційного права особи на захист від порушень з боку органів державної влади, то офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України міститься, зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011. У цьому рішенні Конституційний Суд України, серед іншого, відзначив, що "права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту &?х;…&?м;".

Також у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено про те, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Стосовно порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним".

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З матеріалів, доданих до позовної заяви, вбачається, що до Вищої ради правосуддя 13 вересня 2018 року надійшла скарга ОСОБА_1 на рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 04.07.2018 року за №295дп-18 про закриття дисциплінарного провадження стосовно заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_2, прокурорів Новобаварського відділу Харківської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, за результатом розгляду якої Вищою радою правосуддя прийнято ухвалу про залишення її без розгляду.

Розгляд скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора та порядок оскарження рішення Вищої ради правосуддя, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора, регламентовані статтями 53, 54 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" від 21 грудня 2016 року №1798-VIII.

Частиною 5 статті 53 цього Закону передбачено, що за результатами розгляду скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора Вища рада правосуддя має право:

1) скасувати повністю рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора та закрити дисциплінарне провадження;

2) скасувати частково рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора та ухвалити нове рішення;

3) скасувати повністю або частково рішення відповідного органу про відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності прокурора та ухвалити нове рішення;

4) змінити рішення відповідного органу, застосувавши інший вид дисциплінарного стягнення;

5) залишити рішення відповідного органу без змін.

Відповідно до частини 1 статті 54 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" рішення Вищої ради правосуддя за результатами розгляду скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) прокурор не був належним чином повідомлений про засідання Вищої ради правосуддя - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини п'ятої статті 53 цього Закону;

4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності прокурора та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Згідно частини 2 цієї статті право на оскарження до суду рішення Вищої ради правосуддя, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора, мають цей прокурор та скаржник, якщо таке рішення Вищої ради правосуддя ухвалене за його скаргою.

З аналізу вищенаведених норм слідує, що оскарженню в судовому порядку підлягають лише рішення Вищої ради правосуддя, ухвалені за результатами розгляду скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора, тобто рішення, прийняті Вищої радою правосуддя по суті розгляду скарг, а саме: про скасування повністю або частково рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора та закриття дисциплінарного провадження або ухвалення нового рішення, про скасування повністю або частково рішення відповідного органу про відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності прокурора та ухвалення нового рішення, про зміну рішення відповідного органу та застосування іншого виду дисциплінарного стягнення, про залишення рішення відповідного органу без змін.

Зі змісту оскаржуваної ухвали Вищої ради правосуддя від 18 грудня 2018 року №3950/0/15-18 вбачається, що скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Таким чином, оскаржувана ухвала Вищої ради правосуддя не може бути самостійним предметом адміністративного позову як така, що не породжує безпосередніх правових наслідків (не змінює обсягу прав і обов'язків особи, у тому числі й позивача).

Водночас, Суд зазначає, що ухвала Вищої ради правосуддя від 18 грудня 2018 року №3950/0/15-18 не містить даних про можливість її оскарження, в тому числі і заявником ОСОБА_1

За такого правового врегулювання та з огляду на матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку, що така ухвала та діяльність Вищої ради правосуддя щодо її постановлення не підлягають оскарженню в судах.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства", слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а тому неможливо зазначити суд, до юрисдикції якого мав би належати розгляд цієї справи.

Наведене узгоджується й з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 29 березня 2018 року у справі №9901/374/18 (П/9901/374/18), провадження №11-93заі18.

Отже, за такого правового врегулювання у відкритті провадження у справі за цим позовом необхідно відмовити.

Керуючись статтями 22, 170, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, за участі третьої особи Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправним рішення щодо постановлення незаконної ухвали від 18.12.2018 року про залишення без розгляду скарги на рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 04.07.2018 року та скасування незаконної ухвали.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Головуючий суддя Н.А. Данилевич