Справа № 160/7694/18
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року Справа № 160/7694/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Волноваського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -
17 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Волноваського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з вимогами:
- визнати протиправними дії Волноваського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області та Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення пенсійних виплат громадянці ОСОБА_2 з 01.03.2016 р. та з 01.05.2018 р.;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянці ОСОБА_2 за весь минулий час, тобто за період з 01.03.2016 р. по 01.02.2018 р., а також за період з 01.05.2018 р. по 01.07.2018 р.;
- зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити громадянці ОСОБА_2 заборгованість по пенсії за весь минулий час, а саме за період з 01.03.2016 р. по 01.02.2018 р., а також за період з 01.05.2018 р. по 01.07.2018 р.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 р. відкрито провадження у адміністративній справі № 160/7694/18, та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 19 листопада 2018 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.12.2018 р. позовну заяву ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Волноваського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про: визнання протиправними дії Волноваського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області та Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення пенсійних виплат громадянці ОСОБА_2 у період з 01.03.2016 р. по 31.01.2018р. включно, визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянці ОСОБА_2 за весь минулий час, тобто за період з 01.03.2016 р. 31.01.2018 р. включно, зобовязання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити громадянці ОСОБА_2 заборгованість по пенсії за весь минулий час, а саме за період з 01.03.2016 р. по 31.01.2018 р. включно - залишено без розгляду.
Отже, предметом розгляду у даній справі є позовні вимоги ОСОБА_2 про: визнання протиправними дії Волноваського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області та Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення пенсійних виплат громадянці ОСОБА_2 з 01.05.2018 р.; визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянці ОСОБА_2 за період з 01.05.2018 р. по 01.07.2018 р.; зобовязання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити громадянці ОСОБА_2 заборгованість по пенсії за весь минулий час, а саме за період з 01.05.2018 р. по 01.07.2018 р.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, згідно копії паспорту серії ВЕ № 197064 зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2.
Згідно копії пенсійного посвідчення серії ААЄ №392212, виданого 03.10.2011р., ОСОБА_2 є пенсіонером та отримує пенсію за віком з жовтня 2011 року.
У звязку із проведенням антитерористичної операції, з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, ОСОБА_2 була вимушена залишити своє місце проживання у м. Донецьку та у 2015 році переміститися до м. Волновахи Донецької області.
Згідно копії довідки від 22.05.2015р. №1438-016100 ОСОБА_2 є особою, що переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. На підставі особистої заяви стала на облік до Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі та отримувала пенсійне забезпечення по 28.02.2016р. Однак, з 01.03.2016р. пенсійний орган припинив виплату пенсії позивачу.
18.01.2018р. ОСОБА_2 звернулась із заявою до відповідача про взяття її на облік та про запит її пенсійної справи.
Позивач вказує, що з травня 2018 року по червень 2018 року (включно) відповідачем знов було припинено виплату пенсії, а поновлено з липня 2018 року.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі по тексту Закон №1058-IV).
Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Як вказує позивач в позовній заяві, з 01.02.2018р. вона стала на облік до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. А в квітні 2018 року отримала пенсійне забезпечення за період лютий квітень 2018 року. З травня по червень 2018 року ОСОБА_2 пенсійні виплати не отримала, а з липня 2018 року виплату пенсійного забезпечення знов було поновлено.
Згідно з частиною 1 статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
У відзиві на позовну заяву, з цього питання відповідач вказує, що з 01.05.2018 року статус позивача було змінено на «переселенець не зареєстрований», що стало причиною блокування виплати пенсії. Припинення виплати пенсії відбулось автоматично внаслідок отримання даних з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», тобто припинення виплати пенсії відбулось у звязку з відсутністю за фактичним місцем проживання позивача.
Аналіз вищенаведених норм Закону дає суду підстави дійти висновку, що Закон №1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як відсутністю за фактичним місцем проживання позивача.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.
Крім того, досліджуючи документи, наявні в матеріалах справи, суд не вбачає жодних рішень, прийнятих Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, на підставі яких була б призупинена виплата пенсії позивачу у період з травня по червень 2018 року.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Аналогічні висновки викладені в постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 805/402/18 (провадження № 11-644асі18), яка є зразковою справою.
Відповідно до частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Висновки Верховного Суду в цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах, в яких позивач: 1) є громадянином України; 2) має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою органів соціального захисту населення про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи; 3) є пенсіонером та отримує пенсію, призначену їй відповідно до Закону № 1058-IV. Поновлення виплати пенсії потребує здійснення додаткових дій позивачем. Відповідач право позивача на отримання пенсії не заперечує.
Суд, аналізуючи доводи сторін у справі, а також, враховуючи практику ОСОБА_3 Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 805/402/18, приходить до висновку про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, які виразились у припиненні виплати пенсії ОСОБА_2 з 01.05.2018 р., наслідком чого є допущення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області протиправної бездіяльність відносно позивача у вигляді невиплати їй пенсійного забезпечення за період травень-червень 2018 року.
Щодо позовної вимоги про зобовязання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити громадянці ОСОБА_2 заборгованість по пенсії за період травень-червень 2018 року, суд вважає за потрібне зазначити наступне.
В позовній заяві ОСОБА_2 зазначає про неотримання пенсійних виплат за період з 01.05.2018 р. по 01.07.2018 р. Зазначене не заперечує відповідач в своєму відзиві на позовну заяву.
Натомість, відповідач, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. № 365» вказує, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Суд не погоджується з такими доводами відповідача з огляду на таке.
У відповідності до частини 1, частини 2 статті 46 Закону № 1058-IV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Як вже досліджено судом, виключно Законом № 1058 IV визначено підстави припинення пенсійних виплат. Посилання відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016р. № 365 Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам не є посиланням на норми Закону, оскільки постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативно- правовим актом.
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
У преамбулі до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
За таких обставин, до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо виплати пенсії пенсіонерам, які мають вищу юридичну силу.
Оскільки Україна, як правова держава, гарантує своїм громадянам право на соціальний захист, яке реалізується в тому числі і у щомісячному отриманні пенсіонерами належної їм пенсії, тому заборгованість, що утворилась повинна бути їй сплачена.
Враховуючи те, що припинення виплати пенсії позивачу сталося внаслідок протиправних дій саме органу Пенсійного фонду України, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 має право на виплату їй пенсії за період з 01.05.2018 р. по 01.07.2018 р.
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред'явленого позову, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню в повному обсязі.
У звязку зі звільненням ОСОБА_2 від сплати судового збору на підставі п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 242-243, 245-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення пенсійних виплат громадянці ОСОБА_2 з 01.05.2018 року.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат ОСОБА_2 за період з 01.05.2018 р. по 01.07.2018 р.
Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 заборгованість по пенсії за період з 01.05.2018 р. по 01.07.2018 р.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник