Справа № 1240/2614/18
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року справа №1240/2614/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів Т.Г. Арабей, Казначеєва Е.Г., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., за участю представника відповідачів 1 та 2 Матусевича Р.М., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 р. (у повному обсязі складено 21 листопада 2018 року у м. Сєвєродонецьк) та на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 р. (у повному обсязі складено 21 листопада 2018 року у м. Сєвєродонецьк) у справі № 1240/2614/18 (головуючий І інстанції суддя Шембелян В.С.) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Луганській області (відповідач 1), Головного управління МВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії (відповідач 2), Старобільського районного відділу Головного управління МВС України у Луганській області (відповідач 3) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) 31.08.2018 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (відповідач 1), Головного управління МВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії (відповідач 2), Старобільського районного відділу Головного управління МВС України у Луганській області (відповідач 3) (далі - відповідачі), в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача у нарахуванні та виплаті компенсації середнього заробітку за час затримки за період з 16.07.2018 року по 29.07.2018 року виплати грошової допомоги при звільненні у розмірі 4545, 55 грн. та стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні по день фактичних виплат у розмірі 4545, 55 грн., а саме: за час затримки за період з 16.07.2018 року по 29.07.2018 року виплати грошової допомоги при звільненні; визнати протиправною бездіяльність відповідача 2 щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні за 2014-2015 роки у кількості 60 діб у розмірі 19 480, 80 грн. та стягнути з відповідача 2 компенсацію за невикористані дні відпустки при звільненні за 2014-2015 роки у кількості 60 діб у розмірі 17 480, 80 грн. (а.с. 3-8).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року у справі № 1240/2614/18 позовні вимоги позивача до Головного управління МВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії, другий відповідач Старобільський районний відділ ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні залишено без розгляду (а.с. 110-112).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року у справі № 1240/2614/18 в задоволенні адміністративного позову відмовлено (а.с. 113-115).

Не погодившись з такими рішеннями суду першої інстанції, позивач подав апеляційні скарги, в яких просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги на ухвалу зазначає, що про невідповідність дій відповідача щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані дні відпустки за попередні роки вимогам Конституції та інших законодавчих актів позивач дізнався 13.07.2018 року, оскільки наказом начальника Головного управління Національної поліції в Луганській області від 13.07.2018 року № 287 позивача звільнено зі служби в поліції.

При ліквідації Старобільського районного відділу ГУМВС та звільненні його з міліції 06.11.2015 року копія наказу не надавалась.

Крім того, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ № 114 від 29.07.1991 року та Порядку № 260 не врегульовано питання компенсації не відбутої частини відпустки особам рядового і начальницького складу ОВС та поліцейському за минулі роки.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В обґрунтування апеляційної скарги на рішення вказує, що Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року № 988, постановою від 17.07.1992 року № 393. Проте, зазначеними нормативними актами не визначено порядок проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Представник відповідачів 1 і 2 поти задоволення апеляційних скарг заперечував і висловив аргументи, викладені у відзиві на апеляційні скарги.

Позивач і представник 3-ї особи у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач з 18.09.1996 року проходив службу в органах внутрішніх справ України в Старобільському РВ ГУМВС України у Луганській області, а з 07.11.2015 року проходив службу в Старобільському ВП Головного управління Національної поліції в Луганській області (а.с.12, 26, 38, 39).

Згідно з витягом з наказу Головного управління Національної поліції в Луганській області № 287 о/с від 13.07.2018 року позивача, інспектора-чергового чергової частини сектору моніторингу Старобільського ВП ГУНП в Луганській області, який мав спеціальне звання капітан поліції, звільнено зі служби в поліції за п.7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) з 16.07.2018 року, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 32 роки 04 місяці 12 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції (стаж служби в поліції для її виплати складає 23 роки), відрахувавши з грошового забезпечення кошти за 23 доби щорічної чергової основної оплачуваної відпустки (а.с.37).

Одноразова грошова допомога при звільненні позивачу була зарахована на картковий рахунок лише 30.07.2018, що також підтверджено випискою по картковому рахунку позивача та довідкою управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Луганській області від 17.09.2018 № 829/111/22-2018, відповідно до якої повний розрахунок з позивачем було проведено 30 липня 2018 року (а.с. 14, 34).

Зазначені обставини не є спірними та не заперечуються.

Щодо правомірності ухвали суду першої інстанції про залишення без розгляду позовних вимог про виплату компенсації за невикористані щорічні відпустки в 2014-2015 роках.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 - 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною пятою ст. 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З позовних вимог вбачається, що позивач звернувся до відповідачів про визнання протиправною бездіяльність відповідача 2 у нарахуванні та виплаті компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні за 2014-2015 роки у кількості 60 діб у розмірі 19 480, 80 грн. та стягнення з відповідача 2 компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні за 2014-2015 роки у кількості 60 діб у розмірі 17 480, 80 грн. (а.с. 3-8).

Матеріалами справи підтверджено, що про невідповідність дій відповідача щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані дні відпустки за попередні роки позивач дізнався 13.07.2018 року, оскільки наказом начальника Головного управління Національної поліції в Луганській області від 13.07.2018 року № 287 позивача звільнено зі служби в поліції. При ліквідації Старобільського районного відділу ГУМВС та звільненні позивача в органах внутрішніх справ позивача 06.11.2015 року копія наказу позивачу не надавалась.

Також, суд звертає увагу на те, що нормами спеціального законодавства спірне питання не врегульовано, тобто застосуванню підлягають норми трудового законодавства. З урахуванням вимог ч. 3 ст. 122 КАС України та ст. 233 КЗпП України суд вважає висновки суду першої інстанції щодо залишення частини позовних вимог без розгляду неправомірними.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є частиною заробітної плати, а тому звернення до суду з вимогами про зобов'язання її виплатити не обмежується будь-яким строком.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 04 травня 2018 року у справі № 808/858/16 адміністративне провадження № К/9901/13508/18.

Відповідно до ст. 320 КАС України ухвала суду першої інстанції від 12 листопада 2018 року підлягає скасуванню як така, що прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, а справу необхідно направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Приписами статті 4 Кодексу законів про працю України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною першою статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Згідно з частиною другою статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Приписами пункту 3 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260, встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії, одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 13 Розділу І «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 виплата грошового забезпечення поліцейським здійснюється щомісяця в останній день місяця за поточний місяць.

За унормуванням статті 102 Закону України «Про Національну поліцію» пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

З аналізу вказаної норми наявним є висновок, що виплата одноразової грошової допомоги проводиться після звільнення.

За приписами частини першої статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п'яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно з частиною четвертою статті 9 цього Закону виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейським визначено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей».

З аналізу наведених норм законодавства слідує, що виплата поліцейським одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби проводиться Національною поліцією України після звільнення особи зі служби та не входить до повноважень Головного управління Національної поліції в Луганській області.

При цьому чинне законодавство не містить приписів щодо обов'язкової сплати вказаної допомоги у день звільнення особи зі служби.

Отже, виплата оспорюваної грошової допомоги до повноважень роботодавця позивача - ГУНП в Луганській області не входить.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Таким чином, оскільки належна позивачу виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби здійснюється Національною поліцією України, а не роботодавцем - ГУНП в Луганській області, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При вирішенні справи стосовно цих позовних вимог суд керується правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року в справі № 820/1134/17.

Частиною 1 статі 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, відповідачем під час розгляду справи доведено, що у спірних правовідносинах щодо виплати грошової допомоги при звільненні він діяв правомірно.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, але судові рішення ухвалено з частковим додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги на рішення не спростовують висновків суду першої інстанції, а аргументи апеляційної скарги на ухвалу суду заслуговують на увагу, тому є підстави для її задоволення.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 313, 315, 316, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 р. - задовольнити.

Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 р. у справі № 1240/2614/18 - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління МВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії (відповідач 2), Старобільського районного відділу Головного управління МВС України у Луганській області (відповідач 2) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, направити до Луганського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 р. - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 р. у справі № 1240/2614/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 січня 2019 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

Е.Г. Казначеєв