Справа № 817/1700/18
Суддя: Махаринець Д.Є.
Дата ухвалення: 2018-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

27 грудня 2018 року м. Рівне №817/1700/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Махаринця Д.Є.

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доІНФОРМАЦІЯ_1
про визнання відмови протиправною,зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою від 13.07.2018 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

25.07.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву ІНФОРМАЦІЯ_1 , аналогічний відзив надійшов від відповідача 31.07.2018.

11.12.2018 на адресу суду надійшла заява позивача про розгляд справи без його участі.

На обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що у 1995 році він був звільнений з військової служби з посади військового коменданта. Вважає, що так як у Збройних Силах України посади військових комендантів відсутні, а військові комендатури переформовані в зональні відділи Військової служби правопорядку, то аналогічною посадою до цієї посади є посада начальника зонального відділення Військової служби правопорядку. Пояснив, що оскільки зараз проходить перерахунок пенсій осіб, звільнених з військової служби, у квітні 2018 він звернувся до відповідача з заявою у якій просив підготувати та надати органу Пенсійного фонду довідку про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій, з визначенням йому 36 тарифного розряду окладу за посадою. Доводив, що відмова відповідача суперечить вимогам чинного законодавства, протиправна, а тому просив позов задовольнити повністю.

Відповідач у своєму відзиві позов не визнав, щодо його задоволення заперечив. На обґрунтування заперечень відповідачем зазначено, що посада начальника Рівненського зонального відділу військової служби правопорядку не є аналогічною посаді військового коменданта. Звертав увагу, що Рівненський зональний відділ військової служби правопорядку був створений на базі військової комендатури гарнізону і змінив ліквідовану установу, однак він не є її правонаступником і на нього покладено додаткові завдання, які не виконувала військова комендатура. А отже, довідка про розмір грошового забезпечення, що враховується при перерахунку пенсії, надана органу Пенсійного фонду України відповідно до посади військового коменданта військової комендатури за тарифним розрядом 25. За таких обставин, просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши позовну заяву та відзив на неї, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

В лютому 1995 ОСОБА_1 був звільнений з військової служби з посади військового коменданта на підставі наказу Командуючого військами МВО №0809 від 30.11.1994 "за віком", що підтверджується записами військового квитка (а.с.31-34), та перебуває на обліку в управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

19 квітня 2018 року позивач звернувся до Рівненського обласного комісаріату з заявою у якій просив підготувати та надати органу Пенсійного фонду довідку про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій, з визначенням йому 36 тарифного розряду окладу за посадою, у зв`язку з аналогічністю посади військового коменданта та начальника Рівненського зонального відділу військової служби правопорядку, оскільки посада військового коменданта на даний час відсутня (а.с.17-18).

Листом №13/467 від 25.04.2018 ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив позивача, що посада начальника Рівненського зонального відділу військової служби правопорядку не є аналогічною посаді військового коменданта. Рівненський зональний відділ військової служби правопорядку був створений на базі військової комендатури, але на нього покладені додаткові завдання, які не виконувала військова комендатура, а у зв`язку з цим відсутні підстави для встановлення позивачу посадового окладу на рівні посадового окладу начальника Рівненського зонального відділу військової служби правопорядку (а.с.19).

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.

Відповідно до частини четвертої статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" від 09.04.1992 за № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ), усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.

Так, пунктом 1 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 за № 45 пенсії, призначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", у зв`язку із підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію згідно із Законом, перераховуються на умовах та в розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України (далі Постанова 45).

У відповідності до п. 3 Постанови №45, на підставі списків уповноважені органи готують для перерахунку пенсії довідки про розмір грошового забезпечення кожної особи, зазначеної в списку, за формою згідно із додатком 2 та у місячний строк подають їх головним управлінням Пенсійного фонду України. Довідки видаються державним органом, з якого особи були звільнені із служби, якщо інше не передбачено цим Порядком.

Згідно з п.5 Постанови №45, під час перерахунку пенсій використовуються такі види грошового забезпечення, як посадовий оклад, оклад за військовим (спеціальним) званням та відсоткова надбавка за вислугу років на момент виникнення права на перерахунок пенсії за відповідною або аналогічною посадою та військовим (спеціальним) званням.

Таким чином, складовою розміру грошового забезпечення позивача, що враховується для перерахунку його пенсії, окрім іншого, є посадовий оклад.

В свою чергу, пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" від 21.02.2018 за № 103 постановлено перерахувати пенсії, призначені згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" до 1 березня 2018 року (крім пенсій, призначених згідно із Законом особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) та поліцейським), з урахуванням розміру окладу за посадою, військовим (спеціальним) званням, відсоткової надбавки за вислугу років за відповідною або аналогічною посадою, яку особа займала на дату звільнення із служби (на дату відрядження для роботи до органів державної влади, органів місцевого самоврядування або до сформованих ними органів, на підприємства, в установи, організації, вищі навчальні заклади), що визначені станом на 01.03.2018 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 за № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 за №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1.

Відповідно до Постанови №704 з метою визначення посадових окладів осіб офіцерського складу ЗСУ наказом МОУ№90 встановлені: - тарифні розряди за основними типовими посадами та основними посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил України згідно зі схемами, визначеними у додатках 1 - 22 до цього наказу; - співвідношення встановлених до 01 березня 2018 року окладів за посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил України та осіб офіцерського складу Збройних Сил, звільнених з військової служби, до відповідних тарифних розрядів за посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил України згідно зі схемами, визначеними у додатках 23, 24 до цього наказу.

Водночас, згідно пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України № 45 від 13 лютого 2008 року «Про затвердження порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відповідною вважається посада, яка за класифікаційними характеристиками, зокрема, назвою, розміром посадового окладу, функціональністю та організаційним рівнем підрозділу у структурі органу (організації, установи, військової частини тощо) прирівнюється до посади, з якої особа була звільнена.

Судом встановлено, що у Збройних Силах України на даний час посади військових комендантів (посада з якої вийшов на пенсію позивач) відсутні, а військові комендатури переформовані в зональні відділи Військової служби правопорядку, вказане підтверджується відповіддю Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку від 13.04.2018 №1337, де вказано, що у 2003 році військові комендатури переформовані в зональні відділи Військової служби правопорядку.

Крім того суд зазначає, що повноваження військових комендатур визначалися статтею 5 Статуту гарнізонної та вартової служби у Збройних Силах України, який був чинний до лютого 2004 року, і відповідно до якого забезпечення військової дисципліни та порядку військовослужбовцями у громадських місцях, організація служби гарнізонних варт і патрулювання покладається на військову комендатуру гарнізону.

У 2002 році був прийнятий Закон України «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України» і у своїй статті 1 в редакції на час його ухвалення визначав, що військова служба правопорядку у Збройних силах України (далі Служба правопорядку) це спеціальне правоохоронне формування у складі Збройних Сил України, призначене для забезпечення правопорядку і військової дисципліни серед військовослужбовців Збройних Сил України у місцях дислокації військових частин, у військових навчальних закладах, установах та організаціях (далі військові частини), військових містечках, на вулицях і в громадських місцях; для запобігання злочинам, іншим правопорушенням у Збройних Силах України, їх розкриття і припинення; для захисту життя, здоров`я, прав і законних інтересів військовослужбовців, військовозобов`язаних під час проходження ними зборів, працівників Збройних Сил України, а також для захисту майна Збройних Сил України від розкрадання та інших протиправних посягань, а так само для участі у протидії диверсійним проявам і терористичним актам на військових об`єктах.

У зв`язку з тим, що певні функції військових комендатур та підрозділів військової служби правопорядку у Збройних силах України дублювались то Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 03.02.2004 №1420-IV (далі Закон №1420-IV) були внесені зміни до Статуту гарнізонної та вартової служби Збройних Сил України (далі Статуту) та закріплено право діяльності в межах гарнізонів підрозділів військової служби правопорядку у Збройних Силах України.

В зв`язку з чим відповідно до статті 20 Закону №1420-IV назву глави «Військовий комендант гарнізону» та статтю 23 викладено в іншій редакції, «Військовий комендант гарнізону» змінено на «Начальник органу управління Служби правопорядку в гарнізоні». Крім того відповідно до ст. 28 Статуту в редакції 2004 року існувала посада «Начальник гарнізонної гауптвахти», який знаходився в підпорядкуванні військового коменданта гарнізону, після внесення змін зазначена посадова особа має назву «Начальник гауптвахти Служби правопорядку та підпорядковується начальникові органу управління Служби правопорядку в гарнізоні.

Отже в зв`язку з вищевикладеним суд вважає доведеним те, що посада «Військовий комендант» аналогічна посаді «Начальник зонального відділу військової Служби правопорядку».

Згідно довідки від 13.04.2018 №506/2 з 01 березня 2018 року начальнику Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку встановлено 36 тарифний розряд окладу за посадою. Розмір окладу начальника Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку станом на 13.04.2018 становить 6770 грн.

Стосовно визначення відповідної посади та посадового окладу суд також зазначає, що висновок відповідача, що посада військового коменданта та начальника Рівненського зонального відділу військової служби правопорядку не є аналогічними жодним чином не обґрунтовано, документально не підтверджено та спростовується вищенаведеним.

Позивач стверджує, що відповідною посадою, яка відповідає вимогам пункту 6 Порядку №45, є начальник Рівненського зонального відділу військової служби правопорядку. Відповідачем не надано до суду доказів, які б спростовували вищезазначені доводи позивача.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Крім того, суд звертає увагу, що частиною 1 статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційним Судом України у рішеннях №8-рп/99 від 06.07.1999 року, №5-рп/2002 від 20.03.2002 року та №8-рп/2005 від 11.10.2005 року сформовано правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо.

У рішенні №5-рп/2002 від 20.03.2002 року Конституційний Суд України зазначив, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

У рішенні №10-рп/2008 від 22.05.2008 року Конституційний Суд України визначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

У Рішенні Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22.09.2005 року наведено тлумачення поняття «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в ч. 3 ст. 22 Конституції України, згідно з яким конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій службовців Збройних Сил України, інших військових формувань та правоохоронних органів держави, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Суд прийшов до висновку, що не встановлення відповідачем для ОСОБА_1 36 тарифного розряду окладу за посадою, а отже заниженням посадового окладу для перерахунку пенсії до посадового окладу за відповідною або аналогічною посадою, яку займав позивач на дату звільнення із служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» є порушенням прав позивача гарантованих Конституції України та іншими законодавчими актами, які передбачають право на соціальних захист, гідні умови життя та права на майно.

Слід зауважити, що принцип верховенства права охоплює не лише змістовний аспект (правового відношення між людиною і державою на засадах визнання людини вищою соціальною цінністю), але й процедурний аспект, який базується на вимогах відповідності правотворчої та правозастосовної практики певним стандартам, як-от: заборона зворотної дії закону, вимога ясності та несуперечності закону; вимога щодо однакового застосування закону; застосування покарання виключно на підставі закону та ін. Правова визначеність вимагає, щоб правові норми були зрозумілими і точними та мали на меті гарантування, що ситуації і правовідносини будуть передбачуваними.

За частиною першою статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 17-1 Конвенції, кожен має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, державам-учасницям Конвенції заборонено скасовувати встановлені нею права. Конвенційне поняття "майно" являє собою "існуюче майно" або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини»). Засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа «Мельник проти України»). Принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа «Броньовський проти Польщі»).

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд з прав людини визначає як «забезпечення передбачуваності ситуацій та правовідносин у сферах, що регулюються правом». Більше того, принцип правової визначеності не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативно-правового акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Як відзначив Європейський суд з прав людини у справі «Yvonne van Duyn v. Home Office», «принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який в цілому не має автоматичної прямої дії».

Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (справа «Бейелер проти Італії»).

У справі «Щокін проти України» Європейський суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, в зв`язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з вимогами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких умов суд прийшов до висновку про обґрунтованість та під ставність позовних вимог ОСОБА_1 та про їх задоволення у повному обсязі.

Позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI від 08 липня 2011 року, а оскільки позивачем судовий збір не сплачувався, то й необхідності у вирішенні питання щодо розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) задовольнити повністю.

Визнати відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо підготовлення та надання до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій з визначенням ОСОБА_1 36 тарифного розряду окладу за посадою протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень та зобов`язати Рівненський обласний військовий комісаріат надати до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області довідку про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії з визначенням ОСОБА_1 36 тарифного розряду окладу за посадою.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 02 січня 2019 року.

Суддя Махаринець Д.Є.