Справа № 826/3680/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 листопада 2018 року № 826/3680/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., суддів Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

про визнання нормативно-правового акта таким, що не відповідає нормам чинного законодавства,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив суд (з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог): визнати нечинними пункти 21,26,28 та 34 Типового положення про психоневрологічний інтернат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 №957 (далі - Положення).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.03.2017 відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду колегією суддів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що п. 21 оскаржуваного Положення суперечить вимогам ст. 37 Цивільного Кодексу України в частині порядку заключення договорів про надання соціальних послуг, оскільки піклувальник не має права заключати від імені підопічного договори, а тільки надавати згоду на їх укладення. Також, пункти 26, 28 Положення, на думку позивача, обмежують права підопічних на свободу пересування та вільного вибору місця проживання, так як вказані обмеження можуть встановлюватися виключно на рівні Закону, а не підзаконного акту. Також позивач зазначив, що п. 34 оскаржуваного Положення суперечить вимогам ст. 25 Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки Типовим положенням не передбачено стаціонарного лікування, а відтак, наглядового режиму в інтернаті не повинно бути.

Відповідач проти позову заперечив у повному обсязі, зазначивши, що позивач не довів яким чином оскаржуваний акт порушує права, свободи та інтереси позивача. Крім того, оскаржуване положення прийнято Кабінетом Міністрів України в межах повноважень, на підставі Закону та з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, Закону України Про психологічну допомогу» та Закону України «Про соціальні послуги». Також позивач просив суд залишити позовну заяву без розгляду з підстав відсутньої адміністративної дієздатності у позивача.

14.02.2018 суд згідно ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Суд всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані учасниками справи докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається із довідки, виданої Комунальною установою (далі -КУ) «Орловського психоневрологічного інтернату» Запорізької обласної ради №876 від 22.11.2016 ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, частково недієздатним, підопічним Орловського психоневрологічного інтернату, який перебуває на повному державному забезпеченні.

На думку відповідача, вказана довідка свідчить про те, що позивач не має адміністративної дієздатності, однак суд не може погодитися із вказаним твердженням, з огляду на наступне.

Так, ст. 3 Закону України «Про психологічну допомогу» визначено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно із ст. 36 Цивільного кодексу України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

З вищевказаного вбачається, що обмеження цивільної дієздатності встановляються виключно на підставі рішення суду. У матеріалах справи відсутнє рішення суду про обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_1, а відтак, довідка КУ «Орловського психоневрологічного інтернату» №876 від 22.11.2016 не є належним доказом відсутності адміністративної дієздатності у позивача.

Згідно з практикою Європейського суду застосовувані державою обмеження щодо доступу особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде знівельована суть права. Встановлене державою обмеження суперечитиме п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не матиме законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Байт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Г. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» (п. 44)).

У цьому контексті Європейський суд наголосив, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а практичні та ефективні. Це особливо актуально стосовно права доступу до суду, з огляду на ту провідну роль, яку воно відіграє в демократичному суспільстві (рішення у справі «Байт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 67) та у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» (п. 45)

З матеріалів справи слідує, що предметом судового оскарження є Типове положення про психоневрологічний інтернат, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 №957.

Позивач вважає, що оскаржувані пункти Положення не відповідають правовим актам вищої юридичної сили, у зв'язку з чим просить їх скасувати в судовому порядку.

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

За приписами ч. 3 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Як свідчать матеріали справи, позивач є підопічною особою інтернату, до якого застосовуються положення оскаржуваного акту (Положення).

Досліджуючи законність пунктів оскаржуваного нормативно-правового акта, суд зазначає наступне.

На думку позивача, п. 21 Типового положення не відповідає вимогам ст. 37 Цивільного кодексу України, оскільки платні соціальні послуги повинні укладатися лише з дозволу піклувальника, а не від імені піклувальника.

Статтею 37 Цивільного Кодексу України передбачено, що правочини щодо розпорядження майном та інші правочини, що виходять за межі дрібних побутових, вчиняються особою, цивільна дієздатність якої обмежена, за згодою піклувальника.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 № 957 затверджено Типове положення про психоневрологічний інтернат (далі - Типове положення, положення).

Ст. 24 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено повноваження Кабінету Міністрів України у відносинах з державними господарськими об'єднаннями, підприємствами, установами та організаціями, зокрема Кабінет Міністрів України затверджує положення та статути державних господарських об'єднань, підприємств, установ та організацій, розмір асигнувань на їх утримання і граничну чисельність працівників, призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників і заступників керівників, застосовує до них заходи дисциплінарної відповідальності.

Згідно з підпунктом 3.1.6 пункту 3.1 розділу 3 Державного класифікатора України «Класифікація організаційно-правових форм господарювання» комунальне підприємство - підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади.

Комунальна організація (установа, заклад) утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління (підпункт 3.4.5 пункту 3.4 розділу 3 цього Класифікатора).

Так, відповідно до п. 1.3 положення про КУ «Орловський психоневрологічний інтернат», затвердженого рішенням Запорізької обласної ради від 09.10.2017 № 40 інтернат є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним Запорізькій обласній раді та за галузевою спрямованістю підвідомчим Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації.

Статтею 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Зазначене вище свідчить, що Законом надано Кабінету Міністрів України повноваження щодо затвердження положень, зокрема для державних установ та організацій.

Відповідно до пояснювальної записки до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типового положення про психоневрологічний інтернат» зазначено, що основною метою розроблення проекту акта є забезпечення конституційних прав і свобод громадян із психічними та/або інтелектуальними порушеннями, зокрема тих, які проживають в інтернатних установах. Крім того, у проекті акта відсутні положення, що містять ознаки дискримінації.

Також, проект акта погоджено без зауважень Міністерством фінансів України, Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством охорони здоров'я України, Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України; із зауваженнями, які враховано, - Міністерством аграрної політики та продовольства України, Міністерством з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України; із зауваженнями, які враховано частково, - Міністерством юстиції.

Так, п. 21 Типового положення передбачено, що за результатами визначення потреб підопічного складається індивідуальний план надання соціальних послуг, в якому зазначаються заходи щодо надання таких послуг, відомості про необхідні ресурси, періодичність і строки проведення таких заходів, особи, відповідальні за виконання, дані щодо результатів моніторингу надання соціальних послуг.

На основі індивідуального плану надання соціальних послуг між підопічним чи його опікуном або піклувальником та уповноваженою особою інтернату укладається договір про надання таких послуг, в якому зазначаються права та обов'язки кожної із сторін, обсяг соціальних послуг, цілі та строки надання соціальних послуг.

У разі коли опіку або піклування над підопічним здійснює інтернат, такий договір підписується уповноваженою особою інтернату та уповноваженою особою органу опіки та піклування, на обліку в якому перебуває підопічний.

Форма індивідуального плану надання соціальних послуг та примірного договору про надання соціальних послуг затверджується Мінсоцполітики.

Згідно Державного стандарту паліативного догляду, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 29.01.2016 № 58 індивідуальний план надання соціальної послуги з паліативного догляду - документ, складений на підставі результатів комплексного визначення та оцінки індивідуальних потреб отримувача соціальної послуги, у якому зазначено заходи, що здійснюватимуться для надання такої послуги, відомості про необхідні ресурси, періодичність і строки виконання, відповідальних виконавців, дані щодо моніторингу результатів та інформація стосовно перегляду індивідуального плану.

В свою чергу, наказом Міністерства соціальної політики України від 14.07.2016 №762 затверджено форми документів, необхідних для оформлення на обслуговування в територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг), зокрема затверджено форму Договору про надання соціальних послуг.

Так, примірним договором про надання соціальних послуг визначений предмет договору, права та обов'язки територіального центру, а також права та обов'язки отримувача соціальних послуг. Договір підписується з боку Територіального центру соціального обслуговування та з боку громадянина.

Проаналізувавши зміст оскаржуваного пункту Положення та примірного договору, суд дійшов висновку, що речення «такий договір підписується уповноваженою особою інтернату та уповноваженою особою органу опіки та піклування, на обліку в якому перебуває підопічний» означає лиш особу, з одного боку, яка може підписувати договір про соціальні послуги, а не те, що правочин вчиняється від імені або в інтересах підопічного.

Зі змісту оскаржуваного пункту Положення вбачається, що підопічний наділяється правом на розпорядження своїми коштами шляхом укладення дрібних побутових правочинів самостійно, а усіх інших правочинів - за згодою піклувальника.

Відтак, позивач дійшов передчасних висновків про невідповідність п. 21 Типового положення вимогам ст. 37 Цивільного кодексу України.

Крім того, відповідачем не заперечувалося право позивача укладати дрібні побутові правочини без згоди піклувальника.

Щодо оскарження позивачем п. 26 та 28 Положення, то суд зазначає слідуюче.

Пунктом 26 Тимчасового положення визначено, що тимчасове вибуття підопічного, який постійно проживає/перебуває в інтернаті, на строк до шести місяців протягом календарного року здійснюється на підставі:

письмової заяви підопічного чи письмової заяви опікуна або піклувальника;

письмової заяви родичів підопічного або інших осіб, які мають намір тимчасово забрати підопічного, з урахуванням письмової згоди опікуна або піклувальника (у разі його наявності) - для недієздатних осіб та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена.

Адміністрація інтернату вживає заходів до розшуку підопічного у разі його вибуття з інтернату без урахування вимог, визначених абзацами другим та третім цього пункту.

Пунктом 28 Тимчасового положення закріплено, що відрахування підопічного з інтернату здійснюється у тижневий строк у разі:

подання письмової заяви підопічного чи письмової заяви опікуна або піклувальника із зобов'язанням здійснення необхідного догляду;

подання письмової заяви родичів про можливість утримувати підопічного і забезпечувати догляд за ним, письмової згоди опікуна або піклувальника (у разі його наявності) - для недієздатних осіб та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена;

закінчення строку перебування в інтернаті;

переведення до іншого інтернату;

неповернення без поважних причин та без погодження з адміністрацією інтернату з поїздки до родичів (опікуна або піклувальника) після закінчення шестимісячного строку (після з'ясування причин неповернення);

наявності відповідного рішення суду;

смерті підопічного або оголошення його померлим.

На думку позивача, вказані пункти не узгоджуються із вимогами чинного законодавства та обмежують підопічних інтернату у вільному пересуванні та виборі місця проживання.

Так, ст. 5 Закону України «Про психіатричну допомогу» вбачається, що з метою забезпечення громадян різними видами психіатричної допомоги та соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень організовують місця проживання для осіб, які страждають на психічні розлади і потребують спеціальних умов проживання та (або) втратили соціальний зв'язок.

Пунктом 1 Типового положення визначено, що психоневрологічний інтернат (є стаціонарним інтернатним закладом для соціального захисту, що утворюється для тимчасового або постійного проживання/перебування осіб із стійкими інтелектуальними та/або психічними порушеннями, які за станом здоров'я потребують стороннього догляду, соціально-побутового обслуговування, надання медичної допомоги, соціальних послуг та комплексу реабілітаційних заходів і яким згідно з висновком лікарської комісії за участю лікаря-психіатра не протипоказане перебування в інтернаті (далі - підопічні).

Відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, визначені Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Так, ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» закріплено, що свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

В той же час, даною статтею визначено, що місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Як вбачається із наявною в матеріалах справи довідки №876 від 22.11.2016 місцем проживання позивача було в тому числі КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» (72341, Запорізька обл., Мелітопольський р-н, с. Орлове, вул. Вишнева, 231).

Згідно ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово

Статтею 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлені обмеження свободи пересування, зокрема для осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню.

Згідно ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» обмеження вільного вибору місця проживання встановлено для осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню.

Отже, з вищевказаного вбачається, що обмеження свободи пересування та вільного вибору місця проживання встановлена на рівні спеціального Закону - «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а зміст Типового положення лише узгоджується із вимогами законодавства.

Крім того, з аналізу оскаржуваних пунктів Положення судом не встановлена презумпція того, що місцем проживання підопічного є виключно інтернат, оскільки за письмовою заявою підопічного, опікуна або піклувальника, родичів підопічного або інших осіб підопічний може тимчасове вибути в інше місце перебування, або змінити місце проживання.

Із вищезазначених норм Положення слідує, що тимчасове вибуття підопічного, який постійно проживає/перебуває в інтернаті та його відрахування з інтернату може здійснюватися як і за його заявою, заявою опікуна або піклувальника, заяви родичів, що свідчить про те, що підопічний може фактично проживати у різних місцевостях.

Таким чином, суд звертає увагу позивача на те, що тимчасове або постійне проживання/перебування підопічних у психоневрологічному інтернаті не є обмеженням чи позбавлення їх свободи, але є заходами спрямованими захист здоров'я, моралі та психічної цілісності людини.

Крім того, 18.12.2017 позивач подав заяву про зміну місяця проживання, що також підтверджує факт того, що підопічні інтернату за досягненням певних умов мають право змінювати місце власного проживання.

Щодо тверджень позивача про невідповідність п. 34 Типового положення вимогам ст. 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» в частині того, що положенням не передбачено стаціонарного лікування, а відтак наглядового режиму в ньому не може бути, то слід зазначити наступне.

Згідно п. 34 Положення для надання соціальних послуг у разі цілодобового проживання/перебування в інтернаті можуть утворюватися відділення (кімнати):

інтенсивного догляду - для підопічних, що мають важкі соматичні та неврологічні розлади, глибокий ступінь слабоумства, дезорієнтовані у місці, часі, навколишньому оточенні, не спроможні до самообслуговування, найпростіших трудових навичок і спілкування з іншими особами, мають потребу у повному медичному та побутовому догляді (для підопічних, не спроможних до самостійного пересування, забезпечується постільний режим нагляду, для інших - спостережний режим нагляду);

соціально-медичної корекції - для підопічних, що мають інтелектуальний дефект у поєднанні з вираженими розладами емоційно-вольової сфери, дезорганізацією цілеспрямованої діяльності та поведінки, але спроможні опанувати санітарно-гігієнічні навички, навички часткового самообслуговування, найпростіші трудові навички під час корекції їх поведінки персоналом (для основної частини підопічних забезпечується спостережний режим нагляду, для підопічних, що не мають грубих розладів поведінки та негативних потягів, - вільний режим нагляду);

соціальної реабілітації - для підопічних, що мають інтелектуальний дефект, який не перешкоджає опановуванню нескладних професій і систематичному заняттю працею, не мають виражених емоційно-вольових порушень, спроможні до побутового самообслуговування, мають санітарно-гігієнічні навички (для підопічних забезпечується спостережний або вільний режим нагляду);

підтриманого проживання - для підопічних, що мають високий рівень адаптації та автономної активності з можливим наступним встановленням їм III групи інвалідності і трудовим влаштуванням (для підопічних забезпечується вільний режим нагляду);

паліативного/хоспісного догляду - для підопічних, яким установлено діагноз невиліковного прогресуючого захворювання, з метою забезпечення їм максимально можливої якості життя шляхом розв'язання фізичних, психологічних і духовних проблем.

З огляду на стан і характер захворювання підопічних в інтернаті можуть функціонувати відділення (житлові кімнати) цілодобового проживання/перебування із забезпеченням відповідного режиму нагляду (постільний, спостережний та вільний), денного перебування, які розміщуються в окремому приміщенні, корпусі, на окремому поверсі.

Для надання комплексу реабілітаційних послуг в інтернаті можуть утворюватися реабілітаційні відділення з кімнатами для проведення заходів щодо соціальної, фізкультурно-спортивної, фізичної, психологічної реабілітації.

В свою чергу, ст. 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено права осіб, яким надається психіатрична допомога , якою визначено, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.

Так, Типовим положенням про психоневрологічний інтернат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 № 957 визначено, що застосування режимного нагляду (вільний, спостережний, постільний) є умовою цілодобового проживання/перебування в Інтернаті. Крім того, п. 37 даного Положення закріплено, що режим нагляду повинен забезпечувати найбільш сприятливі умови для усвідомленого лікування та реабілітації підопічних, дотримання їх гідності, спонукання до самостійності та суспільно корисної ініціативи.

Таким чином, застосування відповідного режиму відбувається з метою догляду, реабілітації або корекції підопічного, тому функціонування відділень (кімнат) із відповідними режимом не є порушенням ст. 25 Закону України «Про психіатричну допомогу», а відтак твердження позивача у цій частині не знайшли свого підтвердження.

Крім того, суд погоджується із поясненнями відповідача, що оспорюваний пункт положення повністю узгоджується із нормами Закону України «Про психіатричну допомогу».

Суд також дійшов висновку, що позивач не надав належного обґрунтування та доказів, які б свідчили про порушення його права оспорюваними нормами Положення.

Враховуючи викладене, суд, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19,77, 90, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Суддя Є.В. Аблов

Суддя А.В. Літвінова