Справа № 810/3553/17
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/3553/17 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом Селянського (фермерського) господарства "Лідія" до Відділу Держгеокадастру у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області та Головного управління Держгеокадастру у Київській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, Державного підприємства "Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії державного кадастрового реєстратора Управління Держгеокадастру в Переяслав-Хмельницькому районі Київської області щодо державної реєстрації земельної ділянки загальною площею 37,0468 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Лецьківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, та відкриття Поземельної книги на цю земельну ділянку;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області скасувати запис в Державному земельному кадастрі та Поземельній книзі про державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 37,0468 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Лецьківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області;

- визнати протиправним та скасувати рішення державного кадастрового реєстратора Відділу Держгеокадастру у Переяслав-Хмельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області №РВ-017 від 14.09.2017 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру;

- зобов'язати Відділ Держгеокадастру у Переяслав-Хмельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області повторно розглянути заяву Селянського (фермерського) господарства "Лідія" про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, розташованої на території Лецьківської сільської ради для ведення фермерського господарства, загальною площею 40,00 га.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2018 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідачем не було допущено порушень при здійсненні оскаржуваної державної реєстрації земельної ділянки.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Розпорядженням Представника Президента України в Переяслав-Хмельницькій районній державній адміністрації Київської області від 08.09.1992 №156 громадянину ОСОБА_5, за результатом розгляду його заяви, був наданий дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 50 га для створення селянського (фермерського) господарства за рахунок земель запасу району на території Лецьківської сільської ради (т.1, а.с.209-210).

Після розроблення проекту відведення земельної ділянки рішенням Переяслав-Хмельницької районної ради народних депутатів від 02.10.1992 громадянину ОСОБА_5 у постійне користування була відведена земельна ділянка площею 40,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства (т.1, а.с.212).

На підставі цього рішення виконавчим комітетом Переяслав-Хмельницької районної ради народних депутатів був виданий Селянському (фермерському) господарству гр. ОСОБА_5 Державний акт на право користування землею серії НОМЕР_2, яким закріплено у безстрокове і безоплатне користування 40,0 гектарів землі для організації селянського (фермерського) господарства (т.1, а.с.11-14).

Вказаний акт був зареєстрований у Книзі записів державних актів на право користування землею за №73 (т.2, а.с.199-200).

Судом встановлено, що 30.03.1993 було зареєстровано в якості юридичної особи Селянське (фермерське) господарство "Лідія", що підтверджується розпорядженням Представника Президента України в Переяслав-Хмельницькій районній державній адміністрації Київської області №7-гк (т.2, а.с.32) та свідоцтвом про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб'єкта підприємницької діяльності - юридичної особи, виданим Переяслав-Хмельницькою райдержадміністрацією (т.2 а.с.39).

Згідно з наявною в матеріалах справи копією статуту Селянського (фермерського) господарства "Лідія" в редакції 2001 року головою фермерського господарства був ОСОБА_5 (т.1, а.с.213-227).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 05.09.1982 Лецьківською сільською радою народних депутатів Переяслав-Хмельницького району Київської області, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 уклали шлюб 5 вересня 1982 року, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_7 (т.3, а.с.245).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 рішенням зборів членів Селянського (фермерського) господарства "Лідія" від 18.12.2003, оформленим протоколом №1, головою фермерського господарства було обрано ОСОБА_7 (т.І, а.с.52).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб, виданим 26.01.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_7 (т.3 а.с.246).

Відповідні зміни щодо керівника юридичної особи - ОСОБА_7, були внесені до статуту Селянського (фермерського) господарства "Лідія" та зареєстровані Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією Київської області 13.01.2004 (т.2 а.с.86-88).

Згідно з новою редакцією статуту Селянського (фермерського) господарства "Лідія", затвердженого зборами господарства 22.02.2012 та зареєстрованого Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією Київської області 16.03.2012 (т.ІІ, а.с.91-103), засновником і головою СФГ «Лідія» є ОСОБА_7 (п.1.5 Статуту).

В пункті 5.1 Статуту СФГ «Лідія» закріплено, що загальний розмір земельної ділянки Господарства для здійснення господарської діяльності становить 40,0 га. Дана земельна ділянка належить Господарству згідно державного акта на право користування землею з 1992 р., акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право користування землею за №73 та виготовлено на бланку серії Б №0126158.

З матеріалів справи вбачається, що 17.08.2017 позивачем, як користувачем вищевказаної земельної ділянки, був укладений з Державним підприємством "Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" договір на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) (т.1 а.с.35-37).

Після розроблення технічної документації, з метою здійснення державної реєстрації земельної ділянки площею 37,0468 га позивачем 01.09.2017 була подана до Відділу Держгеокадастру у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області відповідна заява, до якої були додані документація із землеустрою та електронний документ (т.1 а.с.115-116).

За результатом розгляду заяви Селянського (фермерського) господарства "Лідія" державним кадастровим реєстратором Відділу Держгеокадастру у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області Лябах Наталією Ігорівною було прийнято рішення №РВ-017 від 14.09.2017 (т.1 а.с. 117-118) про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з таких підстав:

- невідповідність поданих документів вимогам, установленим Законом України «Про державний земельний кадастр» і Порядком ведення Державного земельного кадастру (ст.55 Закону України «Про землеустрій»);

- невідповідність електронного документа установленим вимогам, а саме: XSD Схема Наявні зауваження щодо валідності електронного документа, перетин ділянок з ділянкою НОМЕР_1, площа співпадає на 100% (повне співпадіння);

- знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що право користування спірною земельною ділянкою у Селянського (фермерського) господарства "Лідія" не припинялося, а тому позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до частини першої статті 93, частини першої статті 102-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції наголошує на тому, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що спірні земельні ділянки були передані у власність, користування чи оренду позивачу.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на у відповідності до частин другої-третьої статті 102-1 ЗК право користування земельною ділянкою комунальної власності не може бути внесено до статутного капіталу, а також відчужуватися або передаватися іншим особам, у тому числі в порядку спадкування.

Варто прийняти до уваги правову позицію Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 23.11.2016 по справі 6-3113цс15, яка полягає у тому, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Аналогічні висновки судів першої та апеляційної інстанцій підтримав Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 по справі №552/3951/17.

Відповідно до частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, зі смертю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, право користування спірною земельною ділянкою припинилося, у тому числі і у Селянського (фермерського) господарства "Лідія" та його членів.

Вказана судом першої інстанції обставина, що оформлене право безстрокового користування земельною ділянкою на підставі державного акту було необхідним для створення фермерського господарства, не свідчить про закріплення такого права користування саме за фермерським господарством безстроково. Вказані мотиви суду першої інстанції не спростовують викладених вище висновків про припинення спірного права користування 07.12.2003.

Отже, позивач втратив право користування спірною земельною ділянкою, а станом на час виникнення спірних правовідносин таке право у позивача вже не існувало.

З огляду на це, надаючи оцінку праву позивача на звернення до суду із цим позовом щодо державної реєстрації земельної ділянки загальною площею 37,0468 га, кадастровий номер НОМЕР_1, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. &?д;...&gв; поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Таким чином обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 13 грудня 2018 року по справі № 810/6689/14.

Оскільки судом встановлено, що у позивач не мав прав на спірну земельну ділянку, то дії щодо її інвентаризації, вчинення запису в Державному земельному кадастрі та Поземельній книзі, присвоєння кадастрового номеру НОМЕР_1 не могли порушити його законних прав, свобод чи інтересів.

Тому, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру та зобов'язання його повторно розглянути заяву позивача про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру щодо спірної земельної ділянки, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI (далі - Закон №3613-VI) державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами;

Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера;

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №3613-VI внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

За змістом частини третьої статті 24 Закону №3613-VI державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності).

Згідно частини п'ятої статті 24 Закону №3613-VI державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. (абзац п'ятий частини шостої статті 24 Закону №3613-VI).

Як було вірно встановлено відповідачем під час розгляду поданих позивачем документів, в межах земельної ділянки, площею 40 га, яку просив зареєструвати позивач, знаходиться згадана вище земельна ділянка загальною площею 37,0468 га із кадастровим номером НОМЕР_1. Наведені обставини є безпосередньою підставою для відмови у державній реєстрації земельної ділянки в силу вимог статті 24 Закону №3613-VI, а тому відповідач не мав правових підстав для задоволення заяви позивача.

Таким чином, позов в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру та зобов'язання його повторно розглянути заяву позивача про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру щодо спірної земельної ділянки, також не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Київській області задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Селянського (фермерського) господарства «Лідія» до Відділу Держгеокадастру у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області та Головного управління Держгеокадастру у Київської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 16.01.2019.