Справа № 802/556/18-а
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/556/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дончик Віталій Володимирович

Суддя-доповідач: Кузьменко Л.В.

15 січня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьменко Л.В.

суддів: Іваненко Т.В. Шидловського В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року (ухвалену 19.02.2018 року у м.Вінниця, час та дата складання повного тексту ухвали - не зазначено) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Степанівської сільської ради, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Вінницькій області про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Степанівської сільської ради, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Вінницькій області, у якому просили:

- рішення Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 15.08.2012 16-тої сесії 6 скликання та від 24.05.2012 року 14-тої сесії 6 скликання визнати незаконним та скасувати;

- державний акт на земельну ділянку у розмірі площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належала ОСОБА_4 від 30.11.2012р. серії № 239198, виданого на підставі рішення Степанівської сільської ради, Вінницького району та області від 15.08.2012 скасувати;

- державний акт на земельну ділянку у розмірі площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_2, для ведення особистого селянського господарства, на підставі державного акту від 30.11.2012р. серії № 230199 виданого на підставі рішення Степанівської сільської ради, Вінницького району та області від 15.08.2012р також скасувати;

- зобов'язати Реєстраційну службу Головного управління юстиції у Вінницькій області внести зміни щодо скасування державної реєстрації земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер НОМЕР_2 та для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер НОМЕР_1.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Степанівської сільської ради, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Вінницькій області на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України. Позивачам роз'яснено, що даний спір підлягає розгляду судом загальної юрисдикції за правилами цивільного судочинства.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивачі оскаржили її у апеляційному порядку.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року повернуто без розгляду у зв'язку із з порушенням приписів пп.15.5 п.15 ч.1 розд. VII Перехідних положень КАС України: подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Після повернення апеляційної скарги позивачі звернулися до суду з апеляційною скаргою повторно.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2018 року апеляційну скаргу повернуто позивачам, оскільки вона не відповідає вимогам ст.298 КАС України, а саме, підписана особою, повноваження якої на вчинення такої дії не підтверджені оригіналом довіреності або її копією, посвідченою у встановленому законом порядку.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду апеляційної інстанції, позивачі звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просили скасувати ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2018 року, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишено без задоволення, а ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2018 року у справі № 802/556/18-а залишено без змін.

15 листопада 2018 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 повторно звернулись з апеляційною скаргою.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишено без руху на підставі ч.3 ст. 298 КАС України. Позивачам запропоновано протягом десяти днів з моменту отримання копії даної ухвали, звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

17 грудня 2018 року до суду надійшла заява ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року задоволено клопотання ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року. Суд поновив ОСОБА_2, ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що позивачі оскаржують рішення Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області як органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, а в силу приписів п.1 ч.1, ч.2 ст.19 КАС України таку категорію спорів віднесено до юрисдикції адміністративних судів. Відтак, позивачі просять скасувати ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року про відмову у відкритті провадження, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В судове засідання сторони та їх представники не з'явились. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належними чином.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу без участі учасників судового засідання в порядку письмового провадження у відповідності до приписів п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми КАСУ узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Як установлено матеріалами справи, позивачі звернулись до адміністративного суду з позовом, направленим на поновлення порушеного, як вважають позивачі, відповідачем права користування ними земельною ділянкою як бувшими членами колгоспного двору та спадковим майном.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що у справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли між учасниками справи у зв'язку з передачею третій особі ОСОБА_4, у власність земельної ділянки загальною площею 0,5000 га та видачею державного акта на право власності на земельні ділянки в с.Степанівка, вул. Чапаєва, 23 загальною площею 0,5000 га в тому числі:0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства, отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір має вирішуватися в порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право власності на земельну ділянку.

З наведеного випливає, що спір, предмет якого охоплює перегляд рішення суб'єкта владних повноважень, стосується відносин щодо права власності третьої особи на спірні земельні ділянки і з посиланням на певні конкретні обставини вказує на його належність до тих спірних правовідносин, які вирішуються за правилами цивільного, а не адміністративного судочинства.

Конституційний Суд України в п. 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Аналогічна правова позиція, щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах, висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 та 18 квітня 2018 року у справах №761/33504/14-а та № 802/950/17-а відповідно.

Слід зазначити, що частиною першою статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зокрема, можливість захисту саме права власності шляхом визнання незаконним акта, яким порушується право власності, передбачається ст. 393 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 цієї статті, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01.03.2013 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі статтею 19 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв'язку із цим суд відповідно до частини першої статті 21, статті 393 ЦК України визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси.

У листі Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України" було висловлено правову позицію про те, що питання про недійсність (незаконність) свідоцтв про право власності на майно, актів про право власності на землю, інших документів, виданих суб'єктами владних повноважень може вирішуватися із застосуванням способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, п. "ґ" ч. 3 ст. 152 ЗК України, якщо це призводить до порушення, оспорення або невизнання цивільного права чи інтересу. Слід зазначити, що така позиція підтверджена й судовою практикою, зокрема, постановою Верховного Суду України від 03.06.2015 у справі № 927/19/13-г, якою підтверджено правильність застосування норм права судами попередніх інстанцій під час прийняття рішення про задоволення позову про визнання недійсним рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору купівлі-продажу, і перегляду цього судового рішення.

Оскільки спірні правовідносини пов'язані із захистом порушених прав, що виникають із земельних відносин, колегія суддів вважає, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу господарського судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції.

За нормами ч. 3 ст. 3 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, застосував приписи норм процесуального права, чинні на день вирішення питання щодо дотримання правил підсудності при зверненні до суду з даним позовом (ч. 1 ст. 171 КАС України), відтак підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Постанова складена в повному обсязі 15 січня 2019 року.

Головуючий Кузьменко Л.В.

Судді Іваненко Т.В. Шидловський В.Б.