Справа № 813/1841/18
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/2200/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2018 року (суддя першої інстанції Кухар Н.А., м. Львів, повний текст складено 01.08.2018),

В С Т А Н О В И В :

Головне управління Державної фіскальної служби у Львівській області звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу з орендної плати за землю в сумі 66050,76 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення й постановити нове - про задоволення позову. Головне управління Державної фіскальної служби у Львівській області в апеляційній скарзі зазначило, що суд не дав належної оцінки тому факту, що відповідач не сплатив орендну плату за земельну ділянку в селі Горішнє Миколаївського району згідно договору, укладеного між Миколаївською райдержадміністрацією та ОСОБА_1 від 27 грудня 2011 року. Позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов до невірного висновку про перехід права оренди до іншої особи у зв'язку з відчуженням об'єкту нерухомості у серпні 2016 року, оскільки офіційно договір розірвано не було.

Відповідач у судовому засіданні заперечив щодо задоволення апеляційної скарги. Пояснив, що податковий орган подав позов до нього як приватного підприємця, однак договір оренди земельної ділянки був укладений ним з районною адміністрацією саме як з фізичною особою, заміни сторони не було, а тому підстав для стягнення коштів немає.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені. Зауважив, що мають місце технічні помилки при зазначенні дат податкових повідомлень-рішень у позовній заяві та розрахунку податкового боргу. Однак, такі не впливають на правильність обрахування такого.

Суд, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач зареєстрований як фізична особа - підприємець та перебуває на обліку в Стрийській ОДПІ як платник єдиного податку.

Згідно довідки ГУ ДФС в Львівській області року за ФОП ОСОБА_2 рахується станом на 14.03.2018 податковий борг з орендної плати з фізичних осіб на загальну суму 66050,76 грн.

Згідно поданого відповідачем розрахунку податковий борг складається з:

- 27154,77 грн - штрафні санкції, залишок несплаченого грошового зобов'язання, яке виникло відповідно до податкового повідомлення-рішення форми «Ф» № 37677-13 від 31.10.2016;

- 1048,49 грн - пеня за несвоєчасну сплату узгодженого податкового зобов'язання, яке виникло відповідно до податкового повідомлення-рішення форми «Ф» № 89729-17 від 30.06.2015;

- 40,07 грн - пеня за несвоєчасну сплату узгодженого податкового зобов'язання, яке виникло відповідно до податкового повідомлення-рішення форми «Ш» № від 05.09.2016;

- 403,14 грн - пеня за несвоєчасну сплату узгодженого податкового зобов'язання, яке виникло відповідно до податкового повідомлення-рішення форми «Ш» № від 05.09.2016;

- 307,11 грн - пеня за несвоєчасну сплату узгодженого податкового зобов'язання, яке виникло відповідно до податкового повідомлення-рішення форми «Ш» № 37677 від 31.10.2016;

- 37096,18 грн - штрафні санкції, залишок несплаченого грошового зобов'язання, яке виникло відповідно до податкового повідомлення-рішення форми «Ф» № від 03.11.2017.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що позивач обліковує за ОСОБА_1 податковий борг на підставі податкового повідомлення-рішення форми «Ф» № 37677-13 від 18 серпня 2016 року, в той час як помилково вказано у позовній заяві, розрахунку та обліковій картці платника податків неправильну дату - 31 жовтня 2016 року, а також податковий боргу на підставі податкового повідомлення-рішення форми «Ф» № від 20 жовтня 2017 року, в той час як помилково вказав у позовній заяві, розрахунку та обліковій картці платника податків неправильну дату - 3 листопада 2017 року.

Як вбачаєтсья з матеріалів справи, 27.11.2011 між ОСОБА_1 та Миколаївською районною державною адміністрацією було укладено договір оренди земельної ділянки несільськогосподарського призначення строком на 9 років в селі Горішнє Миколаївського району.

10 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та західною конференцією Церкви Адвентистів сьомого дня в Україні укладено договір купівлі-продажу комплексу санаторію профілакторію «ІНФОРМАЦІЯ_1» в АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до п.п. 14.1.137 п. 14.1 ст. 14 ПК України орган стягнення, уповноважений здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу в межах повноважень, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до п. 41.2 ст. 41 ПК України органами стягнення є виключно контролюючі органи, які уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу в межах їх повноважень, а також державні виконавці в межах своїх повноважень.

Відповідно до п. 57.2 ст. 57 ПК України, у разі коли відповідно до цього Кодексу або інших законів України контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов'язання платника податків з причин, не пов'язаних з порушенням податкового законодавства, такий платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання у строки, визначені в цьому Кодексі, а якщо такі строки не визначено, - протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення про таке нарахування.

Згідно п. 57.3 ст. 57 Кодексу, у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у п.п. 54.3.1-54.3.6 п. 54.3 ст. 54 цього Кодексу платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем узгодження.

У разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби у відповідності до вимог пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Згідно зі ст. 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги. Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Згідно п. 87.11 ст. 87 ПК України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи.

Законом України «Про внесення змін до ПК України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» №1797-VІІІ від 21.12.2016 внесено зміни до Податкового кодексу України та ст. 19-1 Кодексу викладено в новій редакції, відповідно до якої функції з погашення податкового боргу закріплено за ГУ ДФС у Львівській області.

Статтею 48 КАС України встановлено підстави та порядок заміни неналежної сторони.

Відповідно до частин 1 і 4 цієї статті суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні адміністративного позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

За змістом цих процесуальних норм допустити заміну належної сторони у справі може виключно суд першої інстанції, а КАС України не передбачено заміни неналежної сторони судом апеляційної інстанції.

Відтак, у разі встановлення таким судом, що відповідачем у справі є особа, яка не повинна відповідати за заявленим до неї позовом, то такий (позов) повинен бути залишений без задоволення.

Звертаючись до суду з позовом та визначаючи ФОП ОСОБА_1 як відповідача у справі, ГУ ДФС на обґрунтування своїх вимог послалося на те, що за відповідачем обліковується непогашена заборгованість з орендної плати за землю, яка виникла внаслідок несплати узгоджених сум грошових зобов'язань, донарахованих контролюючим органом у податкових повідомленнях-рішеннях, що вказані вище, а також пені.

Натомість, як встановлено в ході судового розгляду та підтверджено матеріалами справи, податковими повідомленнями-рішеннями було збільшено суму грошового зобов'язання по орендній платі за землю, а також також виставлена податкова вимога 29 листопада 2017 року за № 178-13 ОСОБА_1 (а.с. 18).

Таким чином, фактично спірні правовідносини виникли не за участю ОСОБА_1 як фізичної особи - підприємця, а з фізичною особою (громадянином) у зв'язку із орендою ним земельної ділянки.

Отже, суд вважає, що позов було помилково пред'явлено саме до ФОП, а не до фізичної особи - ОСОБА_3, що є суб'єктом спірних правовідносин щодо сплати орендної плати за земельну ділянку.

Тому, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їх зміст та юридичну природу, суд вважає, що ФОП ОСОБА_1 не є належним відповідачем за даним позовом, а тому підстав для задоволення позову немає.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21 грудня 2018 року у справі №803/1252/17.

Крім того, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 1 статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з частиною 1 статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

За положенням частини 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Ця норма є імперативною.

Тобто особа, яка набула права власності на це майно, фактично стає орендарем земельної ділянки, на якій воно розміщене у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника. При цьому договір оренди цієї земельної ділянки щодо попереднього її користувача (попереднього власника нерухомого майна) припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці майно, отже договір оренди не підлягає розірванню.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 08.06.2013 у справі № 21-804а16, згідно з якою у частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України № 1952-IV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Враховуючи викладене, доводи апелянта про існування у відповідача обов'язку сплати орендної плати за землю до офіційного оформлення документу про розірвання договору оренди, є безпідставними.

Таким чином, оскільки 10.08.2016 позивач відчужив нерухоме майно, що знаходилось на земельній ділянці, перехід права власності зареєстровано у встановленому порядку, відтак, обов'язок сплати земельного податку з цього часу перейшов до нового власника об'єкта нерухомості - Західної конференції Церкви адвентистів сьомого дня в Україні.

Також згідно доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, а також у обліковій картці платника (а.с. 13-15), ОСОБА_1 29 січня 2016 року сплатив 10000 гривень, 1 березня 2016 року - 5000 гривень, 22 березня 2017 року - 5000 гривень, 19 липня 2017 року - 11500 гривень орендної плати за землю, сплативши таким чином зобов'язання з орендної плати за період перебування землі у його користуванні до 10 серпня 2016 року.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб'єкт владних поноважень не виконав свого обов'язку щодо доведення в суді існування податкової заборгованості відповідача по сплаті орендної плати за земельну ділянку.

Отже, підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2018 року у справі № 813/1841/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді І.В. Глушко

В.Я. Макарик

Повний текст складено 14 січня 2019 року.