Справа № 813/400/18
Суддя: Багрій Василь Миколайович
Дата ухвалення: 2019-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/452/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В. М.,

суддів Рибачука А. І., Старунського Д. М.,

з участю секретаря судового засідання Болюк Н. В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів Артеменко Є. І., Івановича А. В.,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2018 року (рішення ухвалено у м. Львові судом у складі головуючого судді Качур Р. П., повний текст рішення виготовлений 04 червня 2018 року) у справі № 813/400/18 за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_7, Львівська обласна державна адміністрація, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_7, Львівська обласна державна адміністрація, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач просив визнати протиправним та скасувати наказ в. о. голови Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 14.08.2017 № 738-то «Про звільнення ОСОБА_6»;

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області № 414-к від 31.08.2017;

поновити його, ОСОБА_6, на посаді начальника Головного управління Держгеокадастру у Львівській області;

стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу;

зобов'язати Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру в порядку ст. 382 КАС України у триденний термін подати до суду звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру «Про звільнення ОСОБА_6» № 738-то від 14.08.2017.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області «Про оголошення наказу Держгеокадастру від 14.08.2017 № 738-то «Про звільнення ОСОБА_6» № 474-к від 31.08.2017.

Поновлено ОСОБА_6 на посаді начальника Головного управління Держгеокадастру у Львівській області з 01.09.2017.

Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 101703 грн 60 коп., з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_6 на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 1130 грн 05 коп. допущено до негайного виконання.

Зобов'язано Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру та управління Держгеокадастру у Львівській області подати протягом 10 днів, з дня набрання законної сили судовим рішенням від 22.05.2018 у справі № 813/400/18, до Львівського окружного адміністративного суду звіт про його виконання.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржили Головне управління Держгеокадастру у Львівській області та Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, подавши на нього апеляційні скарги.

Головне управління Держгеокадастру у Львівській області в апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з'ясування усіх обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Суд першої інстанції не врахував, що чинним законодавством України не передбачено типової форми заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін та не визначено процедури подачі її роботодавцю. Тому висновки суду щодо необхідності зазначення дати не відповідають чинному законодавству, що регулює спірні правовідносини.

Також помилковим, як вважає апелянт, є висновок суду в частині необхідності попередніх обговорень звільнення між роботодавцем та працівником, оскільки процедура звільнення регламентована КЗпП України та Законом України «Про державну службу» та передбачає виключно подання заяви. При цьому, не зазначення позивачем у заяві дати звільнення свідчить про його згоду на визначення відповідачем як роботодавцем остаточної дати звільнення шляхом прийняття відповідного наказу. Тому відсутність у заяві конкретної дати, з якої працівник хотів би звільнитися, не може бути підставою для скасування наказу про звільнення на підставі такої заяви, оскільки законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і роботодавцем у кожному конкретному випадку.

Крім того, судом першої інстанції необґрунтовано поновлено позивачу пропущений строк звернення до суду з позовом, що є порушенням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру щодо форми та змісту заяви про звільнення, поновлення позивачу строку звернення до суду аналогічні доводам апеляційної скарги Головного управління Держгеокадастру у Львівській області. Крім того, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру зазначає, що 7 та 8 серпня 2017 року ОСОБА_6 перебував у службовому відрядженні, що підтверджується наказом від 04.08.2017 № 180-вд «Про відрядження ОСОБА_6» та табелем обліку робочого часу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області за серпень 2017 року. Тому висновок суду першої інстанції в частині того, що позивач 07.08.2017 перебував у м. Львові та не міг подати заяву про звільнення в м. Києві є помилковим.

Також, як вважає апелянт, відповідно до даних системи документообігу ОСОБА_6 не звертався до Держгеокадастру щодо відкликання своєї заяви від 07.08.2017 про звільнення за угодою сторін, що підтверджує його волевиявлення припинити трудові відносини.

Крім того, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки не призначив судово-почеркознавчу експертизу, відмовив в задоволенні клопотання про розгляд справи у колегії в складі трьох суддів, не задовольнив клопотання про відвід судді та не заявив самовідвід, проводив розгляд справи та ухвалив рішення без участі відповідача, який повідомив про поважні причини неявки.

Апелянти просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

На апеляційні скарги ОСОБА_6 подав відзив, в якому просить залишити апеляційні скарги відповідачів без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, представників відповідачів, які апеляційні скарги підтримали, представника третьої особи, яка просить апеляційні скарги задовольнити, представника позивача, який просить апеляційні скарги відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши обставини справи, доводи апеляційних скарг та відзиву на них, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційні скарги слід задовольнити частково з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день винесення наказу від 14.08.2017 № 738-то «Про звільнення ОСОБА_6» у позивача не було волевиявлення на звільнення із займаної посади за угодою сторін, тому оскаржувані накази відповідачів підлягають скасуванню, а позивач поновленню на посаді з одночасною виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому суд першої інстанції вважав строк звернення до суду з адміністративним позовом таким, що пропущений з поважних причин.

З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі суд апеляційної інстанції погодитися не може.

В справі встановлено, що згідно з наказом Голови Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 30.07.2015 №748-то ОСОБА_6 був призначений на посаду начальника Головного управління Держгеокадастру у Львівській області.

14.08.2017 Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру прийнято оскаржуваний наказ № 738-то «Про звільнення ОСОБА_6.». За змістом наказу позивача звільнено з посади начальника Головного управління Держгеокадастру у Львівській області відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін.

Підставою прийняття цього наказу зазначено заяву ОСОБА_6, лист Мінагрополітики від 08.08.2017 № 37-25-7/18551.

31.08.2017 Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області винесено наказ № 474-к «Про оголошення наказу Держгеокадастру від 14.08.2017 № 738-то «Про звільнення ОСОБА_6.», яким звільнено позивача з посади начальника Головного управління Держгеокадастру у Львівській області з 31.08.2017.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу».

За змістом статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною першою статті 30 Закону України «Про державну службу» передбачені підстави припинення державної служби, які можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України, та спеціальними, які наведені в цьому Законі. В даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосування норми Кодексу законів про працю України, якими передбачено загальні підстави припинення державної служби.

Загальні підстави припинення трудового договору визначені приписами статті 36 КЗпП України, пунктом 1 частини першої, згідно якої підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

За такого правового врегулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

В матеріалах справи міститься копія заяви ОСОБА_6 на ім'я в. о. Голови Держгеокадастру Цвяха О. М., яка зареєстрована в Держгеокадастрі 07.08.2017 за № 22-28902/0/1-17, відповідно до якої ОСОБА_6 просив звільнити його з займаної посади начальника Головного управління Держгеокадастру за угодою сторін. Заява містить також запис такого змісту: «Дату подачі заяви вважати дату її реєстрації» (т.1, а.с. 83).

Однак, позивач наполегливо стверджує, що він не мав волевиявлення на звільнення з посади начальника Головного управління Держгеокадастру у Львівській області за угодою сторін, оскільки заяви від 07.08.2017 за № 22-28902/0/1-17 він не писав та відповідачу не подавав.

Зокрема, ОСОБА_6 зазначає, що заява про звільнення була написана ним ще 19.01.2017 під психологічним тиском з боку начальника Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру. На підтвердження цього, позивачем долучено до матеріалів справи нотаріально завірену копію його заяви, адресованої відповідним та уповноваженим органам за належністю. Вказаною заявою позивач підтверджує той факт, що 19.01.2017 на ім'я виконуючого обов'язки Голови Держгеокадастру О. М. Цвяха ним, ОСОБА_6, написано та підписано заяву про звільнення з посади Голови Держгеокадастру у Львівській області за згодою сторін, відповідно до статті 36 КЗпП, яку він написав під тиском керівництва, а не відповідно до власного волевиявлення. У ній також зазначено, що ОСОБА_6 відкликає заяву від 19.01.2017 (Т.1, а.с. 25).

Щодо заяви про звільнення, яка була зареєстрована в м. Києві в Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру 07.08.2018, то така, як зазначає ОСОБА_6, ним не подавалася, оскільки 07.08.2017 він перебував на своєму робочому місці у м. Львові та виконував свої посадові обов'язки, що підтверджується копіями документів, які датовані 07.08.2017 та підписані ним як начальником Головного управління Держгеокадастру у Львівській області.

На спростування доводів ОСОБА_6 в частині того, що він не перебував у м. Києві 07.08.2017, Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру долучено до матеріалів справи наказ від 04.08.2017 № 180-вд «Про відрядження ОСОБА_6», згідно з яким позивач 7 та 8 серпня перебував у службовому відрядженні в м. Києві, а також табель обліку робочого часу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області за серпень 2017 року.

Взявши до уваги доводи позивача та докази, якими ці доводи підтверджуються, а також доводи та докази відповідачів, які заперечують незаконність звільнення ОСОБА_6 з займаної посади, апеляційний суд приходить до такого висновку.

Як видно з заяви про звільнення ОСОБА_6 з посади начальника Головного управління Держгеокадастру у Львівській області за угодою сторін, вона не містить ні дати її написання, ні волевиявлення (пропозиції) позивача щодо визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати.

Основними умовами угоди про припинення трудового договору на підставі пункту першого частини першої статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди з основних умов угоди про припинення трудового договору, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання оскаржуваних наказів протиправними.

Посилання апелянтів на те, що між позивачем та Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру було досягнуто згоди на звільнення за угодою сторін, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки відсутність узгодження дати звільнення позбавляло права відповідачів на звільнення ОСОБА_6 на підставі пункту першого частини першої статті 36 КЗпП України.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що міститься в постанові від 03 липня 2018 року по справі №822/6322/15 (реєстраційний № рішення - 75112747), згідно п.22 якої посилання касатора на те, що між позивачем та Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру було досягнуто згоди на звільнення за угодою сторін, колегія суддів Верховного Суду вважає безпідставним, оскільки відсутність узгодження дати звільнення позбавляло права відповідача на звільнення позивачки на підставі пункту першого статті 36 КЗпП України.

Оскільки звільнення позивача з роботи було незаконним, ОСОБА_6 мав право звернутися до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України в редакції, чинній на час звернення позивача до суду з даним позовом, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За частиною другою зазначеної статті для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною п'ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними, що узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини (рішення від 22 жовтня 1996 року в справі «Стаббінс та інші проти Сполученого Королівства» та від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова команія «Юкос» проти Росії».

Зазначений в частині п'ятій статті 122 КАС України строк один місяць визнаний законодавцем достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Оскільки в частині п'ятій статті 122 КАС України не передбачено спеціальних правил обчислення місячного строку, то є підстави вважати, що у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, початок перебігу строку звернення до адміністративного суду починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В силу викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України, оскільки ці положення підлягають застосуванню у справах про звільнення, які не пов'язанні зі звільненням з публічної служби.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд в подібній справі в постанові від 21.06.2018 (реєстраційний номер в ЄДРСР 74870618).

Позивач оскаржує накази відповідачів від 14.08.2017 та від 31.08.2017, звернувшись до суду з даним позовом 30.01.2018 з пропущенням встановленого законом для даної категорії справ місячного строку звернення до суду з адміністративним позовом, перебіг якого починається з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З оглянутої в суді апеляційної інстанції справи №813/3174/17 видно, що 13.09.2017 ОСОБА_6 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до цих же відповідачів про поновлення на роботі та стягнення оплати за вимушений прогул. До позовної заяви позивач додав копії оскаржуваних наказів відповідачів - Держгеокадастру від 14.08.2017 № 738 та Головного управління Держгеокадастру у Львівській області № 474-к від 31.08.2017. В даній справі позивач позовну заяву відкликав, в зв'язку з чим ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 2.10.2017 позовна заява залишена без розгляду.

Отже, про порушення своїх прав позивач дізнався у вересні 2017 року, коли подав до суду копії оскаржуваних наказів, за чинним на той час законодавством своєчасно звернувся до суду з позовом, проте в подальшому від судового захисту своїх прав добровільно відмовився, відкликавши позовну заяву.

Обговорюючи поважність причин пропущення строку звернення до суду, колегія суддів суду апеляційної інстанції бере до уваги, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду в розумінні статей 123, 240 КАС України можуть визнаватись лише ті обставини, які були об'єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи, що звернулася до суду та пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

В справі таких обставин не встановлено, оскільки апеляційний суд вважає, що перебування позивача на амбулаторному лікуванні протягом жовтня 2017 року, здійснення догляду за хворою матір'ю в листопаді-грудні 2017 не були об'єктивними перешкодами для його звернення до суду, тим більше, що позивач звертався до суду з аналогічним позовом та позовну заяву відкликав.

Тому доводи позивача в частині того, що встановлений законом строк звернення до суду він не пропустив, оскільки копію оскаржуваного наказу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області № 474-к від 31.08.2017 він одержав під розписку 23.01.18, в силу наведеного вище, не можуть бути визнаними обгрунтованими.

Суд першої інстанції цих обставин не врахував та прийшов до помилкового висновку про поважність причин пропущення строку звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовна заява залишенню без розгляду.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 319, ст. 321, ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2018 року у справі № 813/400/18 скасувати, а позовну заяву ОСОБА_6 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_7, Львівська обласна державна адміністрація, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. М. Багрій
судді А. І. Рибачук
Д. М. Старунський
Повний текст постанови виготовлений 11.01.2019.