Справа № 462/4862/17
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/2267/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Тузяка Павла Тарасовича Городоцько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, скасування державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 серпня 2018 року (суддя першої інстанції Ліуш А.І., м. Львів, повний текст складено 27.08.2018),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Залізничного районного суду міста Львова з адміністративним позовом до державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка П.Т., ОСОБА_3 про визнання неправомірною здійсненої 23 червня 2016 року державної реєстрації права власності на земельну ділянку розміром 0,384 га по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, просив скасувати державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку.

Позивач покликався на те, що йому та відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить будинок по АДРЕСА_1, а також їм передано у спільну сумісну власність земельну ділянку за цією адресою площею 0,0579 га. Крім того, у їхньому користуванні перебуває земельна ділянка площею 0,384 га за цією ж адресою. Державним реєстратором Тузяком П.Т. 23 червня 206 року зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,384 га за відповідачем ОСОБА_3 Такими діями відповідачів порушено право власності позивача, оскільки будинок є їх спільною власністю, і реєстрація права власності на земельну ділянку лише за ОСОБА_3 порушує його права як співвласника будинку.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 17 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення й постановити нове - про задоволення позову. В апеляційній скрзі зазначив, що оскаржувані дії відповідачів порушують право власності позивача на житловий будинок, оскільки внаслідок реєстрації права власності, що є предметом оскарження у даній справі, було порушено права позивача як співвласника будинку АДРЕСА_1 та було позбавлено права користування земельною ділянкою площею 0,384 га. Суд не дав оцінки тому факту, що відповідач, здійснюючи реєстрацію послався на рішення виконкому Львівської міської ради №1557 від 5 листопада 2010 року, яким погоджено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийняття в експлуатацію житлового будинку. Однак це рішення не давало відповідачам права здійснювати реєстрацію будинку за ОСОБА_3 Також, суд не дав оцінку тому факту, що у провадженні суду наявна цивільна справа, в якій однією з вимог є скасування реєстрації права власності на будинок за ОСОБА_3

Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином.

Апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 заперечили щодо задоволення апеляційної скарги. Пояснили, що вважають оскаржуване судове рішення законним і обгрунтованим.

Суд, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок в м. Львові по вул. Вигоди, 4 належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 (а.с. 12-15).

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №1557 від 05 листопада 2010 року погоджено позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 прийняття в експлуатацію приватного будинку на АДРЕСА_1 що також стверджується довідкою №200 від 10 листопада 2010 року (а.с. 19-22).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 травня 2013 року земельна ділянка площею 0,0579 га належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 (а.с. 10, 11).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 16 березня 2017 року державний реєстратор Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк П.Т. здійснив 23 червня 2016 року реєстрацію частки у розмірі 0,384 га на праві приватної власності за відповідачем ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 6, 7).

Позивач вважає, що такими діями відповідачів порушено його права як співвласника житлового будинку.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин і подання позову) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

За правилами пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Наведені норми узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

У частині першій статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин і подання позову) установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Стаття 19 Цивільного процесуального Кодексу України (у редакції, чинній на час ухвалення рішення) передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що спір про визнання протиправними дій державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень має розглядатися як спір, що пов'язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою вже зареєстровано право власності на це майно. При цьому належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав позивача) у спорі не змінює цивільно-правового характеру спору.

Оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто реєстраційні дії були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства чи ні.

Отже, спір у цій справі не є публічно-правовим. Оскарження рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно безпосередньо пов'язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо цього майна з відповідачем - особою, яка не заперечує законності дій реєстратора по реєстрації за нею права власності на це нерухоме майно, тому спір має приватноправовий характер.

З огляду на суб'єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Така правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 804/8507/15.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення від 25 лютого 1993 року у справі «Доббертен проти Франції» зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 88/1991/340/413).

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин слід закрити провадження у справі, роз'яснивши позивачу, що даний спір підлягає до розгляду в порядку цивільного судочинства України.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 3 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 319, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 серпня 2018 року у справі № 462/4862/17 скасувати.

Провадження у справі № 462/4862/17 за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Тузяка Павла Тарасовича Городоцько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, скасування державної реєстрації права власності - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді І.В. Глушко

В.Я. Макарик

Повний текст складено 11 січня 2019 року.