Справа № 2340/4351/18
Суддя: А.В. Руденко
Дата ухвалення: 2019-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2019 року справа № 2340/4351/18
м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Руденко А.В., розглянувши у письмовому провадженні в спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом публічного акціонерного товариства Українська залізниця до Управління Держпраці у Черкаській області про скасування постанови про накладення штрафу, -

ВСТАНОВИВ:
До Черкаського окружного адміністративного суду звернулось публічне акціонерне товариство Українська залізниця з позовною заявою до Управління Держпраці у Черкаській області, в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 18.10.2018 №ЧК-864/369/АВ/П/ПТ/ВЗ/ІП-ФС-555.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 27 - 28 вересня 2018 року інспектором праці Управління Держпраці у Черкаській області проведено інспекційне відвідування позивача, за результатами якого був складений акт №ЧК-864-369/АВ від 28.09.2018. В акті інспекційного відвідування встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу або прийнятими на військову службу за контрактом (працівником ОСОБА_1 ) не зберігається місце роботи, чим порушено вимоги ст. 119 КЗпП України. На підставі акта інспекційного відвідування винесено постанову №ЧК-864/369/АВ/П/ПТ/ВЗ/ІП-ФС-555 від 18.10.2018, якою на ПАТ «Укрзалізниця» накладено штраф в розмірі 37230,00 грн.

Позивач не погоджується з висновками акта інспекційного відвідування та зазначає, що відповідно до ст. 232 КЗпП України вирішення питання законності звільнення ОСОБА_1 відноситься до компетенції суду. Крім того, під час вирішення питання щодо необхідності збереження за працівником робочого місця та середнього заробітку відповідач не прийняв до уваги той факт, що громадянин ОСОБА_1 згідно укладеного контракту перебував на військовій службі в період з 15.05.2017 по 15.11.2017, а в період з 15.11.2017 до моменту перевірки жодних доказів або відомостей щодо продовження ним проходження військової служби товариству та відповідачу не надав.

21 листопада 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позову та зазначає, що прийняття ОСОБА_1 на військову службу за контрактом від 15.05.2017 мало місце під час дії особливого періоду, однак виробничий підрозділ служби колії Христинівської дистанції колії регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» 08.08.2017 при вирішенні питання щодо його звільнення цього не врахував, у зв`язку з із чим допустив порушення вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін.

Вивчивши доводи сторін, викладені у позовній заяві та відзиві на позовну заяву, дослідивши письмові докази, які містяться у справі, суд встановив наступне.

На підставі звернення ОСОБА_1 від 23.08.2018 (вх. №М-666/14-01 від 31.08.2018) щодо порушення його трудових прав наказом Управління Держпраці у Черкаській області від 26.09.2018 №978-Н «Про проведення інспекційного відвідування» призначено інспекційне відвідування з питань оформлення трудових відносин, робочого часу, часу відпочинку, оплати праці у Виробничому підрозділі служби колії Христинівської дистанції колії регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

На підставі вказаного наказу, відповідачем видано направлення від 26.09.2018 №2070 на проведення інспекційного відвідування Виробничого підрозділу служби колії Христинівської дистанції колії регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

27 28 вересня 2018 року інспектором праці Управління Держпраці у Черкаській області проведено інспекційне відвідування Виробничого підрозділу служби колії Христинівської дистанції колії регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», за адресою: вул. Козацька, 2, м. Христинівка, Черкаська область, 20001.

За наслідками інспекційного відвідування складено акт №ЧК-864-369/АВ від 28.09.2018 (далі акт інспекційного відвідування), в якому встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу або прийнятими на військову службу за контрактом (працівником ОСОБА_1 ) не зберігається місце роботи, чим порушено вимоги ст. 119 КЗпП України.

На підставі акта інспекційного відвідування, відповідачем складено:

- припис про усунення виявлених порушень №ЧК-864-369/АВ/П від 28.09.2018, яким зобов`язано Виробничий підрозділ служби колії Христинівської дистанції колії регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» усунути порушення вимог ч.ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України, строк усунення порушень постійно;

- постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЧК-864/369/АВ/П/ПТ/ВЗ/ІП-ФС-555 від 18.10.2018, якою за порушення законодавства про працю, керуючись ст. 259 КЗпП України, на підставі абз. 5 ч. 2 ст. 265 КЗпП України на ПАТ «Укрзалізниця» накладено штраф у розмірі 37230,00 грн.

Не погоджуючись з постановою відповідача про накладення штрафу, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі - Положення №96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пп. 5 п. 6 Положення №96 Держпраці для виконання покладених на неї завдань має право: безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці.

Пунктом 7 Положення №96 передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до ст. 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена в Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 Про деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні (далі - Порядок №295).

Відповідно до п. 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Пунктами 19, 20 Порядку №295 визначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

У акті інспекційного відвідування №ЧК-864-369/АВ від 28.09.2018 встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу або прийнятими на військову службу за контрактом (працівником ОСОБА_1 ) не зберігається місце роботи, чим порушено вимоги ст. 119 КЗпП України.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частина 5 статті 17 Конституції України передбачає, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Види військової служби визначені частиною 6 цієї ж статті, серед яких військова служба за контрактом.

Судом встановлено, що відповідно до контракту від 15.05.2017 колишній працівник позивача ОСОБА_1 дав згоду на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу строком на 6 місяців.

Сержанта ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по особовому складу) від 15.05.2017 №82-РС на посаду командира відділення управління командира дивізіону (9С80) взводу управління та радіолокаційної розвідки 2 зенітної ракетно-артилерійської батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону, який прибув із Христинівського районного військового комісаріату, з 15 травня 2017 року зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення та він приступив до виконання службових обов`язків за посадою (витяг з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.05.2017 №135).

Згідно довідки військової частини-польова пошта НОМЕР_1 від 21.06.2017 №1595 сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 .

Наказом (розпорядженням) начальника виробничого підрозділу служби колії «Христинівська дистанція колії» №237/ос від 08.08.2017 помічника машиніста незнімної дрезини 5 розряду ОСОБА_1 звільнено з роботи згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України у зв`язку із призовом на військову службу.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, серед іншого, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 119 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції з 07.01.2017) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" .

Таким чином, частина 3 статті 119 КЗпП України визначає гарантії та пільги у вигляді збереження місця роботи, посади і середнього заробітку в тому числі і для працівників, прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації. При цьому, законодавцем у конструкції вказаної норми вжито сполучник «або», тобто відповідна гарантія передбачена як для осіб, призваних на військову службу так і для осіб, прийнятих на військову службу за контрактом.

Згідно з абз. 11 ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В свою чергу, абз. 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно із ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Отже, за змістом наведених вище норм слідує, що з моменту оголошення мобілізації настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VІІ, постановлено: оголосити та провести часткову мобілізацію; Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.

Указами Президента України від 06.05.2014 № 454/2014, від 21.07.2014 № 607/2014, від 14.01.2015 № 15/2015, які були затверджені Законами України від 06.05.2014 року № 1240-VІІ, від 22.07.2014 № 1595-VІІ, від 15.01.2015 № 113-VІІІ відповідно, також оголошувались та проводились часткові мобілізації. Крім того, згідно з пунктом 5 Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015 зобов`язано Кабінет Міністрів України, зокрема, перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність.

Таким чином, з моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України від 15.01.2015 №113-VІІІ переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.

Суд вважає, що особливий період не закінчується з моменту закінчення строку проведення мобілізації, який встановлюється у кожному окремому Указі Президента України, з огляду на таке.

Як встановлено вище, особливий період настає з моменту оголошення мобілізації та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Під мобілізацією слід розуміти комплекс заходів, здійснюваних серед іншого з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

Відповідно до абз. 3 ч. ч. 4 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зміст мобілізації становить: переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

Отже, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Водночас згідно абз. 6 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Враховуючи наведені норми чинного законодавства України, суд зазначає, що закінчення періоду мобілізації не припиняє існування особливого періоду. Закінчення дії особливого періоду в країні пов`язане виключно з прийняттям Президентом України Указу про демобілізацію.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 30.06.2015 по справі № 21-112а15 та постанові Вищого адміністративного суду України від 16.02.2015 року по справі № 800/582/14.

Аналізуючи законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин відсутній Указ Президента України про оголошення демобілізації в розумінні ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», то прийняття ОСОБА_1 на військову службу за контрактом від 15.05.2017 мало місце під час дії особливого періоду, а тому позивач при вирішенні питання щодо звільнення ОСОБА_1 допустив порушення вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що постанова про накладення штрафу від 18.10.2018 №ЧК-864/369/АВ/П/ПТ/ВЗ/ІП-ФС-555 прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатись на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних причин.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, у задоволенні яких необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову розподіл судових відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову публічного акціонерного товариства Українська залізниця (вул. Тверська, 5, м. Київ, 03680, ) до Управління Держпраці у Черкаській області (бул. Шевченка, 205, м. Черкаси, 18000, ) про скасування постанови про накладення штрафу, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційного суду за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.В. Руденко