Справа № 826/4005/17
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2018-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4005/17 Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Ісаєнко Ю.А., Файдюка В.В.

за участю секретаря: Рагімової Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просив:

визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 28.02.2017р. № 71-17 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- зобов'язати ДМС України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 червня 2018 року адміністративний позов Громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог даного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було не повно досліджено обставини, що мають значення для справи та не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 є громадянином Російської Федерації, уродженцем м. Тирниауз Кабардино-Балкарської Автономної Республіки, за національністю балкарець, за віросповіданням мусульманин-суніт. Офіційно неодружений, перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4, на утриманні у нього двоє малолітніх дітей від першого шлюбу з громадянкою Російської Федерації ОСОБА_5: донька ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, та син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3

Позивач у листопаді 2013 року звернувся до ДМС України із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 18 серпня 2014 року № 437-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суб'єкта владних повноважень, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з відповідним позовом.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2014р. у справі № 826/14515/14 в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2015р. скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2014р. у справі № 826/14515/14 та ухвалено нову постанову, якою позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення ДМС України від 18 серпня 2014 року № 437-14 та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.03.2015р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ДМС України.

На виконання вимог постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2015р, Головним управлінням ДМС України в місті Києві підготовлено рекомендаційний висновок про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

ДМС України 26.08.2015р. підготовлено висновок щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

ДМС України на підставі вказаного висновку прийнято рішення від 07.09.2015р. у зв'язку з відсутністю щодо цього умов, передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суб'єкта владних повноважень, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з відповідним позовом.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.02.2016р. у справі № 826/23313/15 позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 № 632-р про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2016р. та Вищого адміністративного суду України від 31.10.2017р. касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2016 року - без змін.

25.11.2016р. т.в.о. начальника ГУ ДМС України в м. Києві затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2013 KYIV0174.

23.02.2017р. т.в.о. начальника ГУ ДМС України в м. Києві затверджено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28.02.2017р. ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 71-17.

Не погоджуючись з рішенням ДМС України від 28.02.2017р. № 71-17 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року та Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Так, приписами пунктів 1 та 13 статті 1 Закону визначено поняття «біженець», під яким слід розуміти особу, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

В силу частин 1 та 2 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, нормами статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина 4 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно із частиною 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

За приписами частини 2 статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Задовольняючи даний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно було відмовлено у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наслідком чого стало прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 28.02.2017р. № 71-17.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач відповідно до одних пояснень, наданих Державній міграційній службі України, перебуває на території України з кінця 2001 року, відповідно до інших пояснень - з 2002 року.

В Україні позивач отримав фіктивні документи, а саме: паспорт громадянина України на ім'я ОСОБА_7 серії НОМЕР_1 та закордонний паспорт серії НОМЕР_2. На підставі вказаних документів позивач займався підприємницькою діяльністю, у зв'язку з чим неодноразово виїжджав за кордон, про що зазначав на співбесіді. Дана обставина підтверджується протоколом співбесіди від 12.10.2016р. (а.с. 141-147).

Як вбачається з листа Головного управління служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 23 травня 2014 року № 10504, адресованого Головному управлінню Державної міграційної служби України в м. Києві, слідчим з ОВС 1 відділу 1 управління Головного слідчого управління Служби безпеки України та постанов слідчих Генеральної прокуратури Російської федерації від 2 та 21 червня 2001 року року, позивач перебуває у розшуку по лінії Інтерполу у зв'язку із вчиненням злочину на території Російської Федерації, передбаченого частиною 3 статті 205 Кримінального кодексу Російської Федерації (вчинення терористичного акту).

Висновком спеціаліста Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз від 11 жовтня 2013 року № 10716 підтверджується, що відбитки пальців рук громадянина ОСОБА_3 отримані в Укрбюро Інтерполу та чоловіка, затриманого 7 жовтня 2013 року у місті Києві, який назвався ОСОБА_3, належать одній особі. Дана обставина позивачем не заперечується.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні, а також яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

За визначенням цього Закону, третя безпечна країна - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як свідчать матеріали даної справи, звернення позивача до ДМС щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовані його побоюванням стати жертвою переслідування та репресій зі сторони російських спецслужб. Позивач у своїх поясненнях зазначив, що виїхав з країни постійного проживання, Російської Федерації, через причини політичного характеру та погрози кримінального переслідування і позбавлення бізнесу зі сторони співробітників Федеральної служби безпеки Російської Федерації через: - відмову співпрацювати з ними; - членство в організації Правозахисний центр «Меморіал» та надання в рамках роботи з названою організацією допомоги сиротам та дітям - інвалідам, які постраждали внаслідок військових дій, що проводились військами Російської Федерації на території Чеченської республіки Ічкерія; - діяльність як депутата Ельбрускої сільської ради та на посаді голови адміністрації сільської ради с. Єльбрус Кабардино-Балкарської Автономної Республіки, у зв'язку з наданням разом із братом ОСОБА_12 земельних ділянок місцевим мешканцям проти волі Президента Кабардино - Балкарської Автономної Республіки ОСОБА_10.

У листопаді 2013 року (тобто тільки після затримання правоохоронними органами та майже через 12 років після прибуття до України) позивач звернувся до Державної міграційної служби України із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення відповідача, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Так, у відкритих інформаційних джерелах міститься низка інформації, яка підтверджує наявність небезпеки для життя та свободи окремих чеченських громадян з боку російських спецслужб.

Зокрема, за даними інформаційного агентства CHECHENPRESS, Міністерство Держбезпеки ЧРІ визначило перелік чеченських громадян і деяких інших людей, негласно відзначених до фізичної страти http://www.chechen.org/forums/showthread.php?t=302. До цього списку включено також ім'я ОСОБА_3.

У зв'язку з цим, колегія суддів знаходить необґрунтованими доводи відповідача про те, що при прийнятті рішення про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не може враховуватися інформація з відкритих інформаційних джерел по причині неможливості встановлення достовірності та об'єктивності цих джерел, позаяк вищенаведені обставини дають підстави для висновку про існування загрози життю та здоров'ю позивача в Російській Федерації. Однак, дана обставина не була досліджена відповідачем та не отримала об'єктивної оцінки при прийнятті ним оскаржуваного рішення.

Крім того, за твердження відповідача, на вказаному вище сайті була опублікована також стаття із заголовком «Расстрельный" список чеченцев. Физические лица», в якій відомості щодо позивача відсутні.

Проте, як було вірно зазначено судом першої інстанції, виникає ситуація, коли в одному випадку інформація викладена на сайті не визнається ДМС України достовірним джерелом, коли в ньому безпосередньо зазначена інформація щодо позивача, яка має бути врахована при прийнятті рішення, а в іншому випадку відсутність інформації щодо позивача в іншій статті вже є належним доказом та вважається такою, що отримана з достовірного джерела.

Відповідно до частин 1,2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Крім того, колегія суддів знаходить безпідставними доводи відповідача в частині наявності відповідних судових рішень по інших справах, де предметом позову є також рішення ДМС України про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки як було вірно зазначено судом першої інстанції, суд не може надавати правову оцінку судовим рішенням, яким правова оцінка вже надавалася у визначеному законом порядку судами вищих інстанцій, рішення яких набрали законної сили.

Між тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів відповідача в частині наявності відповідних доказів, які на думку останнього підтверджують правомірність винесеного ним рішення від 28.02.2017р. № 71-17, серед яких - вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13.11.2014 у справі № 576/530/14-к, оскільки як було вірно зазначено судом першої інстанції, вчинене правопорушення, хоча і є суспільно небезпечним, але не є особливо важким злочином та не загрожує безпеці України, що відповідно спростовує твердження відповідача про те, що такі дії позивача не корелюються з соціальною та гуманітарною природою статусу біженця, визначеною Женевською Конвенцією про статус біженців 1951 року та іншими міжнародними документами у вказаній сфері.

У зв'язку з цим, аналізуючи обставини даної справи та оцінюючи зібрані у справі докази, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість вимог даного позову в частині вимог про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 28.02.2017р. № 71-17 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Що стосується позову в частині вимог про зобов'язання ДМС України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач в черговий раз відмовляючи позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та приймаючи з даного питання відповідне рішення, відповідач належним чином не дослідив та не врахував обставини, які свідчать про існування загрози життю та здоров'ю позивача в Російській Федерації, доказом чого є правова оцінка, що була надана судами у рішеннях по справах за позовами ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, які набрали законної сили та є обов'язковими при прийнятті рішення у справі.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Отже, як вбачається з наведених судових рішень, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб'єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_3 проти України» від 05.04.2005.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки судами вищестоящих інстанцій було визнано неправомірними та скасовано попередні рішення ДМС України про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та визнано обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій в частині вимог про зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що повторна відмова відповідача у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправною, у зв'язку з чим задоволення позову в частині вимог про зобов'язання ДМС України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є ефективним способом захисту в межах спірних правовідносин, який виключає подальше звернення позивача до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція була підтримана Верховним Судом у постанові від 04 вересня 2018 року по справі №813/4430/16 (адміністративне провадження №К/9901/47255/18).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 315, 316, 321, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Ісаєнко Ю.А.

Суддя Файдюк В.В.