Справа № 804/5074/16
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2018-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

26 грудня 2018 року м. Дніпросправа №804/5074/16

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),
суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Сонник А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.12.2016 р. (суддя Верба І.О., м. Дніпро)

у справі №804/5074/16

за позовом Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта"

до головного державного інспектора Криворізького відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Іванова Костянтина Володимировича, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області,

про визнання протиправним та скасування припису, -

встановив:

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним і скасувати припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 11.04.2016 року № 61/4.7-7.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.12.2016 р. позов задоволено. Постанова мотивована неправомірність оскарженого позивачем припису від 11.04.2016 року № 61/4.7-7.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, скаржник оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що перевіркою встановлено, що начальником Поштамту ЦПЗ № 2 ОСОБА_1 був виданий наказ № 761-к від 20.04.2015 р. про звільнення працівника ОСОБА_2 за п.3 ст.36 КЗпП України з 20.04.2015 р.

В силу абзацу 2 ст. 119 КЗпП України в редакції, що діяла на час прийняття Закону N116-VІІІ, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" є спеціальним в частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу і саме цей Закон визначав гарантії щодо збереження за призовником його робочого місця та середньомісячного заробітку на час перебування його на строковій військовій службі.

З листів від 01.10.2015 р. № 322/2/8417 щодо особливого періоду в Україні, наданого тимчасово виконуючим обов`язки начальника Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України генерал-майором ОСОБА_3 та від 12.05.2016 №716/1/352, наданого начальником відділу правового забезпечення Генерального штабу Збройних Сил України - начальником юридичної служби Збройних Сил України Полковником юстиції М.В. Кушнір, вбачається що відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.

Вищий адміністративний суд у постанові від 16.02.2015 р. (справа № 800/582/14) виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Враховуючи зазначене, на час звільнення ОСОБА_2 в Україні діяв особливий період, проте, даний факт при ухваленні оскаржуваної постанови судом не враховано.

Відповідно до Закону України від 15.01.2015 № 116-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» було внесено зміни до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до яких починаючи з 08.02.2015 року за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду, але не більше одного року, зберігалося місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності.

Крім того, відповідно до роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 16.09.2015 року працівники, призвані на строкову військову службу, не підлягають звільненню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, звільнених працівників має бути поновлено і збережено середній заробіток з дати звільнення.

З 08.02.2015 року зазначеній категорії громадян середній заробіток на підприємстві повинен зберігатися на загальних підставах, а починаючи з 11.06.2015 підприємствам, установам, організаціям здійснюється компенсація цього заробітку за рахунок державного бюджету.

Таким чином, звільнення з роботи зазначеного громадянина замість увільнення від роботи із збереженням робочого місця та середнього заробітку вказує на порушення адміністрацією Поштамт ЦПЗ № 2 вимог п. 3 ст. 36 КЗпП України та п. 3 ст. 119 КЗпП України, Законів України № 116-VІІ від 15.01.2015, № 433-VIII від 14.05.2015.

На час проведення позапланової перевірки Поштамт ЦПЗ № 2, ОСОБА_2 не поновлено на роботі, середній заробіток йому не нарахований та не виплачений.

Так, на підставі акта перевірки від 11.04.2016 №110/4.7-7 винесено припис №61/4.7-7, яким було приписано забезпечити дотримання вимог п. 3 ст.36 КЗпП України відповідно до чинного законодавства, забезпечити дотримання вимог ст.119 КЗпП України щодо гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків та на виконання вимог ст.115 КЗпП України забезпечити проведення нарахування та виплати середнього заробітку та у строк до 11.05.2016 р. повідомити про виконання вимог припису з наданням копій підтверджуючих документів. Так, у приписі зазначено всі необхідні дані, відповідно до затвердженої типової форми, у тому числі предмет перевірки, де зазначено, що була проведена перевірка додержання вимог законодавства про працю відносно ОСОБА_2 , виявлені порушення та заходи, які необхідно здійснити для усунення виявлених порушень законодавства та строк до якого необхідно здійснити відповідні заходи. Отже, окрім того, що припис мас бути виконаний у визначений строк, так в цілому, в подальшому підприємство не повинно допускати такі порушення. Таким чином, п. 1 та п. 2 оскаржуваного позивачем припису підлягають виконанню у визначений строк, а саме до 11.05.2016 р.

Скаржником проведено перевірку в межах повноважень, наданих чинним законодавством. Крім того, позивачем вимога щодо визнання протиправними дій до суду не заявлялась та ОСОБА_2 відповідних скарг до відповідачів не заявляв, тому дії по проведенню перевірки є правомірними.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить суд відмовити відповідачу у задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав.

Представник позивача належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідно до наказу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №357-П від 04.04.2016 року, на підставі направлення на проведення позапланової перевірки від 05.04.2016 року №95 головним державним інспектором Криворізького відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів ГУ Держпраці у Дніпропетровській області Івановим Костянтином Володимировичем здійснено перевірку додержання вимог законодавства України про працю на Поштамт-Центр поштового зв`язку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта» за зверненням ОСОБА_4 щодо незаконного звільнення працівника, якого призвано на військову (строкову) службу.

Перевірку проведено з 31 березня 2016 року по 7 квітня 2016 року за згодою Держпраці від 30.03.2016 року №3547/4/4.2-ДП-16.

За результатами перевірки складено акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування №110/4.7-7.

Відповідно до зазначеного акта перевіркою було встановлено порушення позивачем (а.с.88-97 т.1):

1) пункту 3 статті 36, пункту 3 статті 119 КЗпП України, оскільки:

- на підставі заяви про звільнення у зв`язку з призовом на строкову військову службу керівництвом Поштамту ЦПП №2 був виданий наказ №761-к від 20.04.2015 року про звільнення працівника ОСОБА_2 за пунктом 3 статті 36 КЗпП України з 20.04.2015 року;

- відповідно до вимог статті 36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є: «...3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 КЗпП України». В ч.3 ст. 119 КЗпП України зазначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві. Зміни були внесені до статті відповідно до Закону України від 14 травня 2015 року №433-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» та Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»;

- Законом України від 15.01.2015 року №116-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби з питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» було зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», відповідно до яких, починаючи з 08.02.2015 року за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду, але не більше одного року, зберігалося місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності (за рахунок роботодавця). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15.04.2015 року №433-VІІІ внесено зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до яких, громадяни України, призвані на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України. Отже, відповідно до законодавства з 08.02.2015 року зазначеній категорії громадян середній заробіток на підприємстві повинен зберігатися на загальних підставах, а починаючи з 11.06.2015 року підприємствам, установам, організаціям здійснюється компенсація цього заробітку за рахунок державного бюджету;

2) статті 115 КЗпП України, а саме:

- незаконне звільнення працівника ОСОБА_2 в зв`язку з призовом на строкову військову службу, як наслідок, не забезпечення своєчасного нарахування та виплати середнього заробітку, що, в свою чергу, порушує вимоги статті 115 КЗпП України щодо виплати заробітної плати не менше ніж двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів;

- на час проведення позапланової перевірки Поштамт ЦПЗ №2 ОСОБА_2 не поновлено на роботі, середній заробіток йому не нарахований та не виплачений.

На підставі акта перевірки 11.04.2016 року винесено оскаржуваний припис №61/4.7-7, відповідно до якого приписано (а.с.98 т.1):

1) забезпечити дотримання вимог пункту 3 статті 36 КЗпП України відповідно до чинного законодавства;

2) забезпечити дотримання вимог статті 119 КЗпП України щодо гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків;

3) у виконання вимог статті 115 КЗпП України забезпечити проведення нарахування та виплату середнього заробітку.

Приписом зобов`язано у строк до 11 травня 2016 року проінформувати про виконання вимог припису.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, оскільки:

- з 08.02.2015 року діяла у новій редакції частина 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно з якою, зокрема за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві. Позивача звільнено 20.04.2015 року, тобто під час дії вказаної норми;

- судом здійснено запит до комісаріату, яким підтверджено, що призов позивача на військову службу не був пов`язаний із мобілізаційними заходами;

- вимоги припису щодо забезпечення позивачем дотримання вимог пункту 3 статті 36 КЗпП України відповідно до чинного законодавства та забезпечення дотримання вимог статті 119 КЗпП України щодо гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків заявлені на майбутнє, направлені на попередження можливих правопорушень;

- працівник, якого звільнено за власним бажанням, не звертався до позивача як роботодавця за поновленням його прав у період до винесення оскаржуваного припису включно та для здійснення відповідних виплат;

- у позивача, за відсутності згоди особи бути поновленою на роботі, відсутні підстави для самостійного поновлення ОСОБА_2 на роботі або без такого поновлення здійснити нарахування заробітної плати та її виплати;

- фактично заявлену вимогу п. 3 припису виконати неможливо без участі у процедурі працівника. Крім того, не визначено за який період мають бути здійснені платежі, яким шляхом вони мають бути виплачені, що є також вирішальним та впливає на якість виконання припису;

- відповідно до абзацу 4 пункту 3 «Порядку проведення перевірок посадовими особами державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012 року №390, інспекторам забороняється виступати посередниками, арбітрами чи експертами під час розгляду трудових спорів;

- заявляючи у приписі вимогу щодо забезпечення проведення нарахування та виплати середнього заробітку працівнику відповідачем фактично вирішено трудовий спір. Однак, без волевиявлення працівника вимоги припису є неконкретними. Отже, не визначено яким чином позивач за викладених умов мав виконати припис, про що у строк до 11 травня 2016 року мав повідомити управління.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо скасування оскарженого позивачем припису з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 1995 року народження отримав повістку №2/234 про те, що відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» він зарахований в команду № НОМЕР_1 та зобов`язаний прибути 21.04.2015 року в комісаріат для відправки у Збройні Сили України (а.с.35 т.1).

15.04.2015 року ОСОБА_2 звернувся до роботодавця із заявою про звільнення його 20.04.2015 року у зв`язку із призовом на строкову службу в лави Української армії (а.с.34 т.1).

Наказом №761-к про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_2 листоношу 2 класу 103 ВПЗ звільнено з 20.04.2015 року за п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із призовом на військову службу (а.с.33 т.1).

Відповідно до статті 259 КЗпП України нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють спеціально уповноважені на те органи та інспекції, які не залежать у своїй діяльності від власника або уповноваженого ним органу.

Згідно з п. 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №100 утворено територіальні органи Держпраці, зокрема Головне Управління Держпраці у Дніпропетровській області.

Наказом Держпраці від 04.02.2016 року №8 затверджено Положення про Головне Управління Держпраці у Дніпропетровській області, згідно із пунктом 1 якого Головне Управління Держпраці у Дніпропетровській області (далі - Управління) є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.

Підпунктом 5 пункту 4 Положення про Управління передбачено, що Управління здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю.

Відповідно до підпункту 5 пункту 6 Положення про Управління Управління має право проводити безперешкодно відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, нагляд та контроль за дотриманням якого віднесено до повноважень Управління.

Відповідно до вимог п. 7 Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012 №390, за результатами перевірки складається акт перевірки. У разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування вносяться приписи про усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» припис - обов`язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду (контролю) суб`єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства.

Спір у цій справі виник з приводу правомірності припису від 11.04.2016 року №61/4.7-7, який прийнято у зв`язку тим, що перевіркою було встановлено порушення позивачем пункту 3 статті 36, статті 119 КЗпП України, статті 115 КЗпП України під час звільнення ОСОБА_2 .

Проте, відповідач у справі не заперечує, що ОСОБА_2 звільнився за власним бажанням, тому доводи скаржника, щодо того, що за позивачем зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві є необґрунтованими.

Вимоги припису щодо забезпечення позивачем дотримання вимог п. 3 ст. 36 КЗпП України відповідно до чинного законодавства та забезпечення дотримання вимог ст. 119 КЗпП України щодо гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків заявлені на майбутнє, направлені на попередження можливих правопорушень, тому вимоги щодо виконання припису у цій частині до 11 травня 2016 року є безпідставними.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності припису в частині зобов`язання позивача на виконання вимог ст. 115 КЗпП України забезпечити проведення нарахування та виплату середнього заробітку, оскільки працівник, якого звільнено за власним бажанням, не звертався до позивача як роботодавця за поновленням його прав у період до винесення оскаржуваного припису включно та для здійснення відповідних виплат.

У позивача, за відсутності згоди особи бути поновленою на роботі, відсутні підстави для самостійного поновлення ОСОБА_2 на роботі або без такого поновлення та здійснити нарахування, та виплату середнього заробітку.

Як зазначено вище, перевірку позивача було проведено за зверненням мамою ОСОБА_2 - ОСОБА_4 щодо незаконного звільнення працівника, якого призвано на військову (строкову) службу, а не працівника, якого було звільнено за власним бажанням - ОСОБА_2 , тобто ОСОБА_2 не висловлював в будь-якій формі своє бажання щодо поновлення його порушеного права, якщо він вважає його порушеним.

Роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 16.09.2015 року, на яке посилається скаржник в апеляційній скарзі, не є законом або підзаконним нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання, тому застосуванню позивачем не підлягає.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до Поштамт-Центр поштового зв`язку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ "Укрпошта" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітку за час проходження військової служби (справа № 216/3461/16-ц).

Отже, обставини щодо правомірності звільнення, в тому числі наявність волевиявлення працівника на звільнення, підлягають доведенню у цивільній справі № 216/3461/16-ц.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача про скасування припису від 11.04.2016 року № 61/4.7-7 у зв`язку з його необґрунтованістю.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.12.2016 р. у справі №804/5074/16 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови складено 02.01.2019 року.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко