Справа № 826/12211/18
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 грудня 2018 року № 826/12211/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Григоровича П.О., суддів Каракашьяна С.К., Смолія І.В., за участі секретаря судового засідання Морозової Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доКабінету Міністрів України
про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

за участю:

позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача - Шокун О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (надалі - відповідач), Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просила суд:

- визнати протиправною постанову державного виконавця від 20.07.2018 про закінчення виконавчого провадження та скасувати її;

- визнати дії КМУ протиправними та зобов'язати його виділити кошти з метою та для забезпечення сім'ї ОСОБА_1 житлом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.09.2018 відкрито загальне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 11.10.2018 провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови від 20.07.2018 ВП №42095078 про закінчення виконавчого провадження закрито.

В той же час, 11.10.2018 позивач звернулась до суду з письмовою заявою про зміну позовних вимог, в якій просила визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України та зобов'язати відповідача виділити кошти для забезпечення сім'ї ОСОБА_1 житлом в сумі 1 507 000 грн. Зазначена заяви прийнята судом до розгляду.

Під час розгляду справи в судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, посилаючись при цьому на те, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо не фінансування житла для осіб, постраждалих від Чорнобильської катастрофи, сім'я позивача не забезпечена належними умовами проживання.

Представник відповідача проти позову заперечив, посилаючись при цьому на те, що в 2018 році Бюджетним кодексом України не передбачено бюджетних асигнувань для забезпечення житлом осіб, що постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19 лютого 2014 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №42095078 з метою примусового виконання виконавчого листа №2-452/01 від 06.11.2013, виданого Октябрським районним судом м. Полтави про:

- зобов'язання Полтавського міськвиконкому, Полтавського обласного управління з надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи Полтавської облдержадміністрації надати ОСОБА_1 на сім'ю із двох осіб: її і сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, жиле приміщення, яке відповідає вимогам ст.ст. 47, 48, 50 ЖК України згідно черги сімей-переселенців із зони забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Як свідчать матеріали справи, фактично вказане рішення Октябрського районного суду м. Полтави в примусовому порядку виконано не було, в зв'язку з, в тому числі, відсутністю відповідних бюджетних асигнувань.

Постановою державного виконавця від 20.07.2018 ВП №42095078 виконавче провадження було закрито на підставі ч.3 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, вбачаючи протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України, що полягає у не виділенні коштів для забезпечення сім'ї ОСОБА_1 житлом в сумі 1 507 000 грн, позивач звернулась до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 113 Конституції України, статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, діяльність якого, зокрема, спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, що прийняті відповідно до Конституції та законів України.

Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, здійснює визначені Конституцією та законами України повноваження, видає постанови і розпорядження в межах своєї компетенції, зокрема, здійснює внутрішню політику держави, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, забезпечує проведення фінансової політики, політики у сфері соціального захисту, забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України (статті 113, 116 та 117 Конституції).

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон), зокрема, визначає повноваження Кабінету Міністрів України по забезпеченню громадян, які евакуйовані, відселені (відселяються) або самостійно переселялися (переселяються) з територій України з підвищеними рівнями радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, жилими приміщеннями.

Так, відповідно до абзацу п'ятого пункту 2 статті 32 Закону (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 05.10.2006 № 231-V), органи місцевого самоврядування щорічно виділяють для забезпечення жилою площею вказаних громадян 15 процентів всього збудованого житла (в тому числі підприємствами, установами, організаціями), для чого Кабінет Міністрів України щорічно виділяє обласним державним адміністраціям, на території яких самостійно переселяються громадяни з території радіоактивного забруднення, цільовим призначенням капітальні вкладення відповідно до кількості сімей, що самостійно переселилися.

Абзац п'ятий пункту 3 статті 32 Закону (із змінами, внесеними згідно з Законом України від 05.10.2006 № 231-У) встановлює, що Кабінет Міністрів України виділяє Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській і Севастопольській міським державним адміністраціям, на територію яких самостійно переселяються (переселилися) громадяни відповідно до статті 4 цього Закону, капіталовкладення для придбання житла.

Відповідно до Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків (частина друга статті 95 Конституції).

Частиною першою статті 2 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) визначено, що бюджет - це план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду (пункт 1); головні розпорядники бюджетних коштів - це бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень (пункт 18).

Одним із принципів, на яких ґрунтується бюджетна система України є принцип цільового використання бюджетних коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями (пункт 8 частини першої статті 7 БК України).

Абзаци перший, третій частини третьої статті 10 БК України визначає, що відомча класифікація видатків та кредитування бюджету містить перелік головних розпорядників бюджетних коштів для систематизації видатків та кредитування бюджету за ознакою головного розпорядника бюджетних коштів.

Головні розпорядники бюджетних коштів визначають мережу розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів з урахуванням вимог щодо формування єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів і одержувачів бюджетних коштів та даних такого реєстру.

Відповідно до частини третьої статті 23 БК України головні розпорядники коштів Державного бюджету України визначаються відповідно до пункту 1 частини другої цієї статті та затверджуються законом про Державний бюджет України, шляхом встановлення їм бюджетних призначень.

При цьому, головний розпорядник отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань (пункт 3 частини п'ятої статті 23 БК України).

Стаття 102 БК України визначає, що місцевим бюджетам на здійснення соціальних програм надається субвенція для фінансування видатків, перелік яких наведено у підпункті «б» пункту 4 частини першої статті 89 БК України, тобто тих, що стосуються реалізації державних програм у галузі соціального захисту та соціального забезпечення, а саме: 1) допомогу сім'ям з дітьми, малозабезпеченим сім'ям, інвалідам з дитинства, дітям-інвалідам, тимчасова державна допомога дітям; 2) додаткові виплати населенню на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню), пільги окремим категоріям громадян, перелік яких встановлено в абзаці 2 підпункту «б» пункту 4 частини 1 ст. 89 БК України; 3) компенсації особам, які згідно із статтями 43 та 48 Гірничого закону України мають право на безоплатне отримання вугілля на побутові потреби, але проживають у будинках, що мають центральне опалення; 4) компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян; 5) виплату державної соціальної допомоги на дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у дитячих будинках сімейного типу та прийомних сім'ях, грошового забезпечення батькам-вихователям і прийомним батькам за надання соціальних послуг у дитячих будинках сімейного типу та прийомних сім'ях за принципом «гроші ходять за дитиною».

Таким чином, видатки на фінансування забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не є підставою для надання субвенцій з Державного бюджету України.

В Законі України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 2501200 та кодом функціональної класифікації видатків та кредитування бюджету 1070, зазначено «Соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», головним розпорядником коштів визначено Міністерство соціальної політики України.

Інших видатків щодо фінансування соціальних програм, які стосуються громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, в Державному бюджеті на 2018 рік не передбачено.

Таким чином, єдиним джерелом фінансування соціального захисту населення, яке постраждало від Чорнобильської катастрофи, є саме цільове фінансування в рамках бюджетних асигнувань, головним розпорядником яких є Міністерство соціальної політики України.

Враховуючи те, що Кабінет Міністрів України не є розпорядником бюджетних коштів, які спрямовуються на забезпечення соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, а в Законі України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» відсутні відокремлені видатки на забезпечення зазначеної категорії громадян житлом, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що Кабінет Міністрів України в рамках спірних правовідносин позбавлений можливості реалізувати певну компетенцію відповідно до положень Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», внаслідок чого підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1);

Кабінет Міністрів України (02000, с. Київ, вулиця Михайла Грушевського, 12/2).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст складено та підписано 14.01.2019.

Головуючий суддя П.О. Григорович

Судді С.К. Каракашьян

І.В. Смолій