Справа № 1340/5147/18
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2019-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1340/5147/18
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

09 січня 2019 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Коморного О.І.,

секретар судового засідання Редкевич О.Р.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача не прибув,

розглянув у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та зобовязання вчинити дії.

в с т а н о в и в :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 у якій містяться вимоги:

- визнати протиправною бездіяльність Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо зняття арешту з усього майна ОСОБА_1 та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про арешт всього майна від 01.09.2005 року за № 2343799;

- зобовязати Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про арешт всього майна від 01.09.2005 року за № 2343799.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2017 році при відчуженні 1/4 частки у квартирі №3 будинку №14, що на вулиці Потік села Завадівка Турківського району Львівської області, позивачеві стало відомо, що на все його майно накладено арешт. У приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна. В Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис від 01 вересня 2005 року №2343799 про накладення арешту на все майно, що є у його власності. Запис внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна Першою Донецькою державною нотаріальною конторою міста Бахмут Донецької області, яка є структурним підрозділом Міністерства юстиції України. Згідно вказаного запису №2343799 арешт на належне йому майно, помилково накладено згідно постанови ВХ 8226 відділу Державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції м. Донецька від 17 вересня 2001 року. Позивач зазначає, що у 2001 році йому виповнилося тільки 10 років.

Дізнавшись, що на все його майно накладено арешт, позивач одразу ж звернувся до держаної нотаріальної контори про зняття арешту з усього майна, однак, йому було відмовлено та надано відповідь про те, що архіви з непідконтрольної території України не були вивезені на нове місце, де зараз знаходиться правонаступник Першої (Пятої) Донецької державної нотаріальної контори. Відділ Державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції м. Донецька теж поміняв юридичну адресу на місто Словянськ. Всі архіви, включно до 2014 року у вищезазначеній виконавчій службі відсутні, так як залишилися на непідконтрольній території. На даний час на належне йому майно безпідставно накладено арешт, чим порушені його майнові права щодо розпорядження власністю.

Позивач у квітні 2017 року звернувся до Турківського районного суду Львівської області із позовом до Першої Донецької державної нотаріальної контори та відділу Державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції м.Словянська про зняття арешту на все майно та виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про арешт всього майна від 01.09.2005 року за № 2343799.

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 27.11.2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 10.05.2017 року, у задоволенні позову відмовлено, у звязку із тим, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту порушеного права.

У звязку із вказаним, позивач звернувся із даним позовом до Львівського окружного адміністративного суду, з метою відновлення порушеного права.

У судовому засіданні судом поставлено на обговорення питання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, у звязку із тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що згідно витягу з реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів, постановою ВХ 8926, 17.09.2001 року відділом Державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції м.Донецька накладено арешт на все майно ОСОБА_1, із зазначенням причини відсутності коду: архівний запис.

Обтяження за реєстраційним номером 2343799, внесене до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, не містить даних для ідентифікації особи, на майно якої накладено заборону, зокрема даних про число, місяць та рік її народження особи, її РНОКПП, внаслідок чого накладено арешт на майно осіб з ідентичним прізвищем, ім"ям та по-батькові.

Згідно повідомлення Першої Донецької нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за №22/01-16 від 20.04.2017 року, всі документи, які зберігалися в архіві нотаріальної контори до 01.12.2014 року залишилися на території непідконтрольованій владі України, а саме в м.Донецьку, доступ до яких відсутній.

Судом із паспорта виданого Турківським РВ УМВС України у Львівській області від 26.02.2007 року ОСОБА_1 встановлено, що позивач народився 15.02.1991 року в с.Завадівка Турківського району Львівської області, тобто, на час накладення арешту на майно, постановою ВХ 8926, 17.09.2001 Відділу Державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції м.Донецька, позивач був малолітнім.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

З огляду на вищевказане, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до правової позиції Великої палати Верховного суду викладеної у постанові від 22.08.2018 року у справі 658/715/16-ц, Верховний Суд зазначив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства (пункт 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року № 5).

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (пункт 5 зазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ).

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час вирішення спору судами першої й апеляційної інстанцій, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту.

Отже, з урахуванням висновків Верховного Суду викладених у постанові від 22.08.2018 року, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 30 ЦПК України, виключною підсудністю районних, районних у містах, міських та міськрайонних судів є позови про зняття арешту з майна, які пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

За таких обставин, враховуючи суть спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись за правилами ЦПК.

За практикою Європейського суду з прав людини рішення у справі "Сокуренко і Стригун проти України" суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

З огляду на вищевказане, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно ст. 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього ж Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Даний спір віднесений до юрисдикції загального суду і належить розглядати у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 132 КАС України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що сплачений судовий збір підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 238, 239, 248, 256, 293-295, п.5 ч.1 ст. 7 Закону України Про судовий збір, суд -

постановив:

1. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та зобовязання вчинити дії - закрити.

2. Повернути ОСОБА_1 (82540, вул. Потік, 14, с. Завадівка, Турківський р-н, Львівська обл.; РНОКПП НОМЕР_1; 15.02.1991 р.н.) з державного бюджету сплачений судовий збір сумі 704,80 грн.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддями.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом пятнадцяти днів з дня її складення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 11.01.2019р.

Суддя Коморний О.І.