Справа № 826/12227/16
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Головуючий у першій інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року Справа № 826/12227/16

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до начальника Генерального штабу Збройних Сил України

про скасування наказів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до начальника Генерального штабу Збройних Сил України (далі відповідач) про скасування наказів від 06.05.2016 р. № 185 та від 24.05.2016 р. № 98 в частині щодо звільнення ОСОБА_2 з військової служби.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення адміністративного позову, посилаючись на те, що її чоловік більше 100 діб провів у полоні, що після звільнення різко погіршився стан його здоров`я, що він загинув внаслідок ДТП, що виключення його зі списків військової частини відбулося на підставі рапорту, який він не підписував, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи, що в цей час він перебував на стаціонарному лікуванні та був у відпустці, тому не міг бути виключений з вказаних списків.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.04.2016 р. № 147 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» за порушення вимог ст.ст. 11, 13, 241 Статуту внутрішньої служби ЗС України, ст. 4 Дисциплінарного статуту ЗС України на офіцера відділення запобігання, виявлення злочинів та інших порушень Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку майора ОСОБА_2 накладено дисциплінарне стягнення звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.

У подальшому, наказом тво начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 06.05.2016 р. № 185 (по особовому складу) майора ОСОБА_2 , офіцера відділення запобігання, виявлення злочинів та інших порушень Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку, звільнено з військової служби у запас за п «е» (через службову невідповідність) ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом від 24.05.2016 р. № 98 начальника Вінницького зонального відділу військової служби правопорядку (по стройовій частині) позивача виключено зі списків особового складу зонального відділу та всіх видів забезпечення.

Позивач, вважаючи протиправним наказ від 06.05.2016 р. № 185 в частині звільнення ОСОБА_2 з військової служби, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що висновки службового розслідування є обґрунтованими, що ОСОБА_2 неодноразово притягався до дисциплінарної відповідальності, проходив системне лікування та перебував на диспансерному обліку в КЗ Вінницького обласного наркологічного диспансеру «Соціотерапія» і що порушення процедури накладення дисциплінарного стягнення в даному випадку не спростовує факт дисциплінарного проступку.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, однак вважає помилковими мотиви, з яких виходив суд, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, Цивільним кодексом України (далі ЦК України).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У ст. 1218 ЦК України закріплено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Пунктом 1 частини 1 статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивач це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду

Статтею 5 КАС України регламентовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що право на працю є особистим немайновим правом особи, яке не передається у спадщину, а тому на його захист до суду може звернутися не будь-яка особа, а лише та, якій воно належить та стосовно якої таке право порушено.

При цьому, таке порушення має стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Водночас, саме по собі припущення про порушення вимог закону рішенням суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання його протиправним, оскільки обов`язковою умовою для цього є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідним рішенням.

Таким чином, обов`язковою умовою для задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічні правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 р. у справі № 504/4148/16-а та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковими для колегії суддів при вирішенні даної справи.

Крім того, у рішенні від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Згідно з висновками Конституційного Суду України, викладеними в рішенні від 14.12.2011 р. № 19-рп/2011, право на захист належить особі, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність.

Також суд враховує усталену практику ЄСПЛ (рішення «Аксу проти Туреччини» [Aksu v. Turkey] пункт 50; «Берден проти Сполученого Королівства» [Burden v. the United Kingdom] пункт 33; «Тенасе проти Молдови» [Tгnase v. Moldova]), згідно з якою, щоб мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоб претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом спору у даній справі є накази від 06.05.2016 р. № 185 та від 24.05.2016 р. № 98 в частині щодо звільнення ОСОБА_2 з військової служби, який є чоловіком позивача.

Тобто, зазначені накази стосуються особистого немайнового права на працю не позивача, а її чоловіка, і позивачем не доведено факт порушення безпосередньо її прав зазначеними наказами.

При цьому, доводи представника позивача про те, що оскаржувані накази впливають на обсяг прав її дітей, зокрема щодо пільгового вступу до навчальних закладів, не надають достатніх правових підстав для задоволення її позовних вимог.

Решта посилань та тверджень сторін судовою колегією не приймається через відсутність у позивача порушеного права у даній справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог, однак неповно встановлено обставини справи і порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного визначення підстав для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року зміні в мотивувальній частині, а в іншій частині залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року змінити в мотивувальній частині.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Рішення виготовлено 09 січня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: