Справа № 826/1575/17
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1575/17 Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Ісаєнко Ю.А., Файдюка В.В.

за участю секретаря: Рагімової Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного сервісного центру МВС про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного сервісного центру МВС, в якому просила стягнути з відповідача на її користь 254,88 грн. заборгованості по заробітній платі та 27981,80 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2016 по 22.01.2017, всього суму 28236,68 грн.

14.02.2018 позивач подала до суду першої інстанції заяву про уточнення і збільшення позовних вимог, у якій просила стягнути з відповідача 1241,94 грн. заборгованості по заробітній платі та 167890,23 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2016 по 22.01.2018.

14.03.2018 позивач подала до суду першої інстанції другу заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила стягнути з відповідача 1558,56 грн. заборгованості по заробітній платі та 277 069,09 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2016 по 10.04.2018.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Головного сервісного центру МВС (, адреса: 04071, м. Київ, вул. Лук'янівська, 62) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: 01011, АДРЕСА_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2016 по 16.01.2017 у розмірі 29543,39 грн. (двадцять дев'ять тисяч п'ятсот сорок три гривні 39 коп.).

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було не повно досліджено обставини, що мають значення для справи та не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні посилаючись на правильність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 04.03.2016 по 22.11.2016 ОСОБА_2 працювала на посаді начальника відділу нормативно-правового забезпечення управління юридичного забезпечення ГСЦ МВС, на яку була переведена з Міністерства інфраструктури України.

На підставі наказу ГСЦ МВС від 21.11.2016 №263 позивача звільнено на підставі пункту 5 статті 36 Кодексу законів про працю України у зв'язку із переведенням до Міністерства юстиції України. Згідно даного наказу, невикористана частина відпустки позивача за фактично відпрацьований період складає: 8 календарних днів щорічної основної відпустки та 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпуски.

Відповідач здійснив виплату позивачу при звільненні в сумі 10 879,52 грн.

Позивачем зазначено, що відповідачем безпідставно не було нараховано премію за жовтень 2016 року у розмірі 316,62 грн., а також протиправно утримано із заробітної плати суму 1241,94 грн. переплати відпускних, виплачених позивачу у червні 2016 року.

У зв'язку з цим позивач звернулась до суду із позовом про стягнення вказаних сум, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2016 по 10.04.2018 на суму 277 069,09 грн.

Відповідач заперечив проти вказаних доводів позивача та зазначив, що розрахунок з позивачем був здійснений у повному обсязі шляхом перерахування коштів двома платежами, а саме: 05.12.2016 перераховано 6235,67 грн. та 16.01.2017, після виявлення технічної помилки, перераховано додатково 4643,85 грн.

При цьому, відповідач погодився з тим, що остаточний розрахунок було здійснено із затримкою на 37 робочих днів та визнав позов в частині позовних вимог про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 29543,39 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (абзац 1 статті 1 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з ч. 3 ст. 83 КЗпП України, у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник.

Державні гарантії права на відпустки, визначення умов, тривалості і порядку надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР).

Відповідно до статті 2 Закону № 504/96-ВР, право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Згідно з пунктом 8 частини 7 статті 10 вказаного Закону, щорічні відпустки повної тривалості до настання шестимісячного терміну безперервної роботи у перший рік роботи на даному підприємстві за бажанням працівника надаються, зокрема, працівникам, які не використали за попереднім місцем роботи повністю або частково щорічну основну відпустку і не одержали за неї грошової компенсації.

Стаття 24 Закону № 504/96-ВР гарантує, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Вивченням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що при переведенні ОСОБА_2 з Міністерства інфраструктури України, останнім було перераховано на рахунок ГСЦ МВС грошову компенсацію за невикористану позивачем відпустку, а саме: за 13 календарних днів невикористаної щорічної основної відпуски та за 15 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, всього у розмірі 5249,54 грн., що підтверджується випискою по рахунках.

Згідно наказу ГСЦ МВС від 13.06.2016 №90 о/с позивачу було надано частину щорічної відпустки на 2 календарні дні з 16-17.06.2016 за період з 24.05.2015 по 03.03.2016, тобто за період, коли позивач працювала у Міністерстві інфраструктури України.

Вказана відпустка мала бути оплачена за рахунок коштів, перерахованих Міністерством інфраструктури України як компенсація за невикористану позивачем відпустку.

Проте, відповідачем зазначено, що ним помилково нараховано і виплачено позивачу 1241,94 грн. як за період роботи в ГСЦ МВС, замість правильної суми 375,06 грн. за рахунок грошової компенсації невикористаної відпустки з попереднього місця роботи. У зв'язку із цим, помилково нарахована і виплачена позивачу сума у розмірі 1241,94 грн. підлягала утриманню із заробітної плати як помилково виплачена.

Як вбачається з витягу з табелю обліку використання робочого часу у жовтні 2016 року ОСОБА_2 працювала 7 робочих днів. 12 та 13 жовтня 2016 року позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, а з 17 жовтня до кінця місяця - у щорічній відпустці.

При проведенні розрахунку відпускних у жовтні 2016 року відповідач нарахував і виплатив позивачу суму 5249,54 грн. Ця сума включала в себе 375,06 грн., розрахованих за період роботи позивача в Міністерстві інфраструктури України.

Однак, помилково виплачена сума 1241,94 грн. не була утримана із заробітної плати, що підтверджується розрахунковим листом за жовтень 2016 року, реєстром працівників на перерахування за жовтень 2016 року в банк та розрахунково-платіжною відомістю №ГСЦ15-89 за жовтень 2016 року, копії яких наявні в матеріалах справи.

Положеннями статті 127 Кодексу законів про працю України визначено, що відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, зокрема, для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, зайво виплачена ОСОБА_2 сума відпускних у розмірі 1241,94 грн. була утримана відповідачем у листопаді 2016 року, що підтверджується розрахунковим листом за відповідний період.

Доводи позивача про те, що відповідач не мав правових підстав для утримання з її заробітної плати зайво виплаченої суми, вірно відхилено судом першої інстанції, оскільки таке право роботодавця передбачене положеннями статті 127 Кодексу законів про працю України, а відтак, підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1241,94 грн. - відсутні.

Крім цього, доводи позивача про ненарахування відповідачем заробітної плати за 14 робочих днів, які вона відпрацювала у жовтні 2016 року є також безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивач у вказаний період працювала 7 робочих днів і за цей період їй було нараховано і виплачено заробітну плату.

Стосовно посилань апелянта на безпідставне ненарахування позивачу премії за жовтень 2016 року, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до приписів ст. 50 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов'язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Так, згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 50 вказаного Закону, за результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватись премії, які є складовою частиною заробітної плати.

Частиною 2 ст. 50 Закону України «Про державну службу» визначено, що заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 4) виплати за додаткове навантаження у зв'язку з виконанням обов'язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; 5) виплати за додаткове навантаження у зв'язку з виконанням обов'язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; 6) премії (у разі встановлення).

Згідно з ч. 3 ст. 50 Закону України «Про державну службу», за результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать: 1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності; 2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу.

В силу положень ч. 5 ст. 52 Закону України «Про державну службу», премії виплачуються в межах фонду преміювання залежно від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу.

Типове положення про преміювання затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері трудових відносин, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відповідно до ч. 6 ст. 52 вищевказаного Закону, фонд преміювання державного органу встановлюється у розмірі 20 відсотків загального фонду посадових окладів за рік та економії фонду оплати праці.

Згідно з абз.3 ч. 5 ст. 52 Закону №889-VIII, встановлення премій державним службовцям здійснюється керівником державної служби відповідно до затвердженого ним Положення про преміювання у відповідному державному органі.

Системний аналіз вказаних положень законодавства дає підстави колегії суддів дійти висновку, що премії не належать до обов'язкових складових заробітної плати державного службовця, а встановлюються керівником залежно від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу.

Як зазначено відповідачем, враховуючи те, що у жовтні 2016 року ОСОБА_2 працювала тільки 7 робочих днів, керівником ГСЦ МВС не було встановлено їй премії за цей період.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ненарахування позивачу премії за жовтень 2016 року не є порушенням та відповідає чинному законодавству, з огляду на що підстави для стягнення з відповідача суми премії у розмірі 316,62 грн. на користь позивача відсутні.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2016 по 10.04.2018 у розмірі 277 069,09 грн., колегія суддів зважає на наступне.

Так, положеннями ст. 116 Кодексу законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Вивченням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що при звільненні ОСОБА_2 їй мала бути виплачена сума -10 879,52 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звільнена 22.11.2016 згідно наказу ГСЦ МВС України на підставі заяви про звільнення від 17.11.2016. Того ж дня відповідач звернувся до Міністерства інфраструктури України із запитом щодо надання реквізитів рахунку для перерахування коштів ОСОБА_2 за невикористану відпустку. 30.11.2016 до ГСЦ МВС за вх. №13937 на вказаний запит надійшов лист Міністерства юстиції України від 23.11.2016 №41172/19904-0-26-16/16 із зазначенням банківських реквізитів для перерахування розрахункових коштів.

02.12.2016 відповідачем підготовлено та надіслано до Державної казначейської служби України платіжне доручення від 02.12.2016 №626, яке останнім 05.12.2016 було виконано - на рахунок Міністерства юстиції України перераховано 6235,67 грн.

В подальшому, відповідачем було виявлено помилку в розрахунках при звільненні позивача.

Відповідачем 16.01.2017 здійснено виплату на суму 4643,85 грн., в тому числі 1834,76 грн. (перераховані на рахунок позивача) та 2809,09 грн. (перераховано на рахунок Міністерства юстиції України).

Таким чином, як було вірно встановлено судом першої інстанції, повний розрахунок із позивачем був здійснений саме 16.01.2017, тобто із затримкою на 37 робочих днів за період з 22.11.2016 по 16.01.2017.

Згідно з ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до довідки ГСЦ МВС від 03.07.2017 №58, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає 798,47 грн.

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 29 543,39 грн. (798,47 грн. х 37 робочих днів).

При цьому, доводи апелянта про те, що відповідач зобов'язаний виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2016 по 10.04.2018 у сумі 277 069,09 грн. є безпідставними, оскільки, як зазначалося вище, повний розрахунок із позивачем було проведено 16.01.2017.

За таких обставин, заявлені позивачем вимоги колегія суддів знаходить обґрунтованими частково та такими, що не підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Ісаєнко Ю.А.

Суддя Файдюк В.В.