Справа № 500/7217/18
Суддя: Адамов А. С.
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 500/7217/18
Провадження № 2-а/500/14/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2019 року

11год. 30хв.

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Адамова А.С.,

за участю секретаря - Нікітіної Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізмаїлі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора ГРПП ВОДГР УПД ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта Китайгородського Андрія Едуардовича, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Головне управління Національної поліції в Одеській області, про визнання протиправними дій та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

22.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати незаконними дії інспектора ГРПП ВОДГР УПД ГУНП в Одеській області Китайгородського Андрія Едуардовича щодо винесення постанови серії ДП18 №091721 від 17 жовтня 2018 року відносно нього про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ДП18 №091721 від 17 жовтня 2018 року, складену інспектором ГРПП ВОДГР УПД ГУНП в Одеській області, Китайгородським Андрієм Едуардовичем.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що 17.10.2018 року інспектором ГРПП ВОДГР УПД ГУНП в Одеській області Китайгородським А.Е. було винесено постанову серія ДП18 №091721 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу 425 гривень. Відповідно до постанови, він, нібито, 17.10.2018 року о 13:05год., рухаючись за кермом автомобіля по автодорозі МІ5 Одеса-Рені, в денну пору доби поза межами населеного пункту, не ввімкнув ближнє світло фар, чим порушив пункт правил 9.8-д ПДР України. Зазначені дії інспектора вважає протиправними, а постанову незаконною, винесеною з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права та такою, що підлягає скасуванню. Так, після зупинки його автомобілю, інспектор поліції звернувшись до нього, не представився, як того вимагає стаття 18 Закону України «Про Національну поліцію», та повідомив, що він порушив пункт 9.8 «д» ПДР. У якості доказу інспектор показав відеозапис з цифрової відеокамери до автомобілю НОМЕР_1, в якому він знаходився. Інспектор запропонував подивитися відеозапис на моніторі комп'ютера у приміщенні стаціонарного посту, який знаходиться на автодорозі МІ5 Одеса-Рені, а саме на 192 км. На відеозаписі він не побачив, що це саме його автомобіль, оскільки не видно було номерного знаку. В постанові відповідач зазначив про порушення пункту 9.8-д правил дорожнього руху, проте на автодорозі М15 Одеса-Рені 192 км тунелю немає і в тунелі він не рухався. Також в постанові не вказано у якому напрямку рухався автомобіль, яким він керував. Інспектор поліції притягнув його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, яка передбачає штраф від 425 до 510 грн. При цьому ч. 2 ст. 122 КУпАП визначає відповідальність за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміни його напрямку. Згідно п. 9.1 (д) ПДР - під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби з метою позначення транспортного засобу, що рухається, ближнє світло фар повинно бути увімкнене у тунелях. Тобто, в даному випадку накладати штраф за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміни його напрямку - неправомірно. В пункті 9.1-Г ПДР України зазначено, що ближнє світло фар у світлу пору доби є попереджувальним сигналом, а не освітлювальним приладом. Вважає, що поліцейський невірно кваліфікував його дії та помилково притягнув його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.122 КУпАП.

В судовому засіданні 10.01.2019р. позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі. Зазначили, що відповідачем безпідставно накладено на позивача штраф та його дії не підпадають під дію ч.2 ст.122 КУпАП. Взагалі за рух у денну добу без увімкненого ближнього світла не передбачена відповідальність у вигляді штрафу. При цьому, згідно ст.125 КУпАП, інші порушення правил дорожнього руху тягнуть за собою попередження. Позивач не порушував п.9.8 «д» ПДР, оскільки на автодорозі М15 Одеса-Рені 192 км тунелю немає і в тунелі він не рухався, дане порушення невірно кваліфіковано інспектором за ч.2 ст.122 КУпАП, тоді як повинно бути кваліфіковано за ст.125 КУпАП, та відповідно не може каратися штрафом. Зазначив, що позивачу не було зачитано його права, позбавлено права на послуги фахівця в галузі права. На відео, що записувалося відповідачем, не чітко видно, що це саме автомобіль позивача зафіксований. В оскарженій постанові взагалі не зазначено, що здійснювався відеозапис, не зазначені данні пристрою, не зазначений відеодиск у якості додатку.

Також позивач надав до суду клопотання від 10.01.2019р. про розгляд справи за його відсутності.

В судовому засіданні 10.01.2019р. відповідач зазначив, що проти задоволення позовних вимог заперечує, позивача вірно було притягнуто до адміністративної відповідальності, так як він рухався із вимкненим ближнім світлом фар. Під час зупинки автомобіля та оформлення постанови, відповідачем було дотримано усіх вимог чинного законодавства. Усі права були роз'яснені, однак вже під час складання постанови.

10.01.2018р. до канцелярії суду відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Представники третіх осіб - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції та Головного управління Національної поліції в Одеській області, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, однак свою позицію по суті спору не висловили.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення позивача та його представника, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що постановою серії ДП18 №091721 від 17 жовтня 2018 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,винесеною інспектором ГРПП ВОДГР УПД ГУНП в Одеській області старшим лейтенантом Китайгородським Андрієм Едуардовичемза порушення п. 9.8 «д» ПДР на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

У вказаній постанові зазначено, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, у зв'язку із тим, що 17.10.2018 року о 13 год. 05 хв. на трасі Одеса-Рені М-15 192 км, він керував автомобілем «Пежо», номерний знак НОМЕР_2, у денну пору доби поза населеного пункту з неувімкнутим ближнім світлом фар, чим порушив вимоги п. 9.8 «д» ПДР України, за що передбачена відповідальність ч. 2 ст. 122 КУпАП України.

Не погоджуючись з правомірністю вказаної постанови позивач звернувся до суду, посилаючись на її протиправність.

Суд погоджується з правовою позицією позивача з огляду на її обґрунтованість.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст.252 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність тощо.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 1995 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Згідно п. 9.8 ПДР України Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами), під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби з метою позначення транспортного засобу, що рухається, ближнє світло фар повинно бути увімкнене, зокрема, з 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар (абз.8 п.9.8).

Згідно підпункту г) пункту 9.1 ПДР попереджувальними сигналами є увімкнення ближнього світла фар у світлу пору доби.

Отже порушення, яке допустив позивач згідно із приписами ПДР є порушенням правил користування попереджувальними сигналами.

В той час, як зазначена у постанові норма ч. 2 ст. 122 КУпАП передбачає відповідальність за порушення правил користування попереджувальними сигналами лише при початку руху чи зміні його напрямку. Доказів того, що позивач під час встановлення порушення починав рух чи змінював напрямок руху та не увімкнув при цьому попереджувального сигналу, суду не надано. Тобто, в даному випадку не мав місце ні початок руху, ні зміна його напрямку, а отже такі дії не підпадають під фабулу ч.2 ст.122 КУпАП в цій частині.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вчинене позивачем правопорушення, яке описано відповідачем в оскарженій постанові, не підпадає під дію ч.2 ст.122 КУпАП.

Доказів вчинення позивачем правопорушень, передбачених ч.2 ст.122 КУпАП (у тому числі порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку), суду відповідачем не надано.

Відповідно до ст. 125 КУпАП, інші порушення правил дорожнього руху, крім передбачених статтями 121 - 128, частинами першою і другою статті 129, статтями 139 і 140 цього Кодексу, - тягнуть за собою попередження.

Водночас статті 121-128, частини перша і друга статті 129, статті 139 і 140 КУпАП не містять положень про встановлення відповідальності за таке порушення ПДР як не ввімкнення ближнього світла фар у світлу пору доби поза межами населеного пункту (окрім при початку руху чи зміні його напрямку).

З вказаного можна зробити висновок, що дії позивача, та викладена у самій постанові фабула, не свідчить про те, що ОСОБА_1 вчинив будь-яке правопорушення, відповідальність за яке встановлена ч.2 ст.122 КУпАП та передбачає застосування штрафу, що виключає правомірність оскарженої постанови. А дії, що підпадають під ст.125 КУпАП (у тому числі рух з 1 жовтня по 1 травня механічних транспортних засобів у світлу пору без увімкненого ближнього світла фар поза населеними пунктами), тягнуть за собою лише попередження без оформлення відповідної постанови.

До того ж, із наданого відповідачем відео неможливо зробити висновок, що на записі зафіксовано автомобіль, яким керував позивач.

Крім того, інспектором у постанові зазначено, що позивачем порушено пп. «д» п.9.8 ПДР України.

Згідно підпункту д) пункту 9.8. ПДР України, під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби з метою позначення транспортного засобу, що рухається, ближнє світло фар повинно бути увімкнене у тунелях.

Однак на автодорозі М15 Одеса-Рені взагалі, та зокрема на 192-му км, відсутній тунель, що є загальновідомим фактом та не потребує доведення. Отже відповідачем безпідставно зазначено про порушення позивачем пп. «д» п.9.8 ПДР України.

З огляду на усталену прецедентну практику Європейського суду з прав людини (справи "Гурепка проти України" ("Gurepka v. Ukrain", 06.09.2005, no. 61406/00), "Гурепка проти України (№ 2)" "Gurepka v. Ukraine (no. 2)", 08.04.2010, no. 38789/04), "Лучанінова проти України" ("Luchaninova v. Ukraine", 09.06.2011, no. 16347/02), "Вєренцов проти України" ("Vyerentsov v. Ukraine",11.04.2013, no. 20372/11) та інші), який тлумачить поняття "кримінальний" автономно, тобто незалежно від національної термінології, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, національні органи влади мають дотримуватися закріплених у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантій: бути негайно і детально поінформованим зрозумілою мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя; допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

Для встановлення "обґрунтованості висунутого обвинувачення" у справі мають міститися достатньо переконливі, чіткі і узгоджені між собою докази, які в сукупності доводять винність особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, згідно з принципом доведеності вини "поза розумним сумнівом".

Суд вважає за необхідне зазначити, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб'єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов'язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб'єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб'єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб'єкта владних повноважень.

В контексті наведеного слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об'єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122 КУпАП, а отже й безпідставність складення відповідачем оскарженої постанови.

При цьому, суд звертає увагу, що за змістом ч.ч.2,5 ст.258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Отже, враховуючи викладені у ст.258 КУпАП положення, з огляду на те, що позивача було притягнуто за вчинення адміністративного правопорушення, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції у сфері забезпечення дорожнього руху, протокол про адміністративне правопорушення у даному випадку не складається.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладені вище обставини, суд приходить до висновку про невідповідність оскаржуваної постанови відповідача критеріям, передбаченим ч. 2 ст. 2 КАС України та наявність підстав для задоволення позову про її скасування.

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак відповідач, незважаючи на покладення на нього статтею 77 КАС України обов'язку щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, не виконав його та не надав належних та допустимих доказів в підтвердження правомірності своїх дій та оскарженого рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб'єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи вказану спеціальну норму, якою обмежуються повноваження суду в даній категорії справ, не можуть бути задоволені позовні вимоги в частині визнання протиправними дії інспектора ГРПП ВОДГР УПД ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта Китайгородського Андрія Едуардовича. Крім того, дії інспектора, направлені на складення постанов про накладення стягнення по справі про адміністративне правопорушення безпосередньо відносяться до компетенції інспекторів поліції згідно приписів чинного законодавства.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині скасування постанови.

Керуючись ст. ст. 241-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) до інспектора ГРПП ВОДГР УПД ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта Китайгородського Андрія Едуардовича (65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 12) треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції (м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 5, 65114), Головне управління Національної поліції в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 12), про визнання протиправними дій та скасування постанови, - задовольнити частково.

Скасувати постанову серії ДП18 №091721 від 17 жовтня 2018 року у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 122 КУпАП у виді штрафу розміром 425 грн. та справу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрити.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення, протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: А.С. Адамов