Справа № 1940/1857/18
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2019-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Справа № 1940/1857/18

10 січня 2019 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

головуючого судді Баб'юк П.М.

секретаря судового засідання Косюк О.П.

за участю:

представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача 1 - Фрончко В.В.,

представника відповідача 2 - Ткач Р.М.,

представника Товариства покупців радгосп "Тернопільський" - Іванюк Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_6 до Тернопільського національного економічного університету, Регіонального відділення фонду державного майна України по Тернопільській області, треті особи без самостійних вимог: Товариство покупців радгосп "Тернопільський", Відділ державних реєстраторів Тернопільської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправними та скасування наказів та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_6 (далі - позивач, ОСОБА_6) з позовною заявою до Тернопільського національного економічного університету (далі - відповідач 1, Тернопільський національний економічний університет), Регіонального відділення фонду державного майна України по Тернопільській області (далі - відповідач 2, Регіональне відділення фонду державного майна України по Тернопільській області), треті особи без самостійних вимог: Товариство покупців радгосп "Тернопільський", Відділ державних реєстраторів Тернопільської міської ради, із вимогами:

визнати протиправним та скасувати наказ №218 від 08.08.1997 Тернопільської академії народного господарства "Про створення навчально-дослідного виробничого господарства "Наука" філії Тернопільської академії народного господарства";

зобов'язати Тернопільський національний економічний університет вчинити дії, тобто, відновити статус юридичної особи структурного підрозділу (радгоспу "Тернопільський" - навчально-дослідного господарства Тернопільської академії народного господарства) та закріпити за ним належне йому майно, в тому числі, земельну ділянку;

визнати протиправним та скасувати наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області №495 від 16.12.2003 в частині відміни дії наказу №291 від 15.07.1994 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області "Про приватизацію державного майна радгоспу "Тернопільський";

визнати бездіяльність Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області в період з 29.11.1994 по 17.07.1997 протиправною та зобов'язати вчинити дії, тобто відновити розпочату приватизацію майна радгоспу "Тернопільський" в 1994 році та видати належні позивачу частки майнового та земельного паю.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач працювала оператором по вирощуванню молодняка великої рогатої худоби на фермі у радгоспі «Тернопільський» з 11.01.1988, пізніше - телятницею молочно-товарної ферми в радгоспі «Тернопільський», навчально-дослідному господарстві Тернопільської академії народного господарства та навчально-дослідному виробничому господарстві «Наука» з 18.02.1991 по 22.10.1998. Є членом товариства покупців радгоспу «Тернопільський».

Позивач вважає, що наказ №218 від 08.08.1997 «Про створення навчально-дослідного виробничого господарства «Наука» - філії Тернопільської академії народного господарства» виданий з порушенням законодавства, адже, для проведення ліквідації радгоспу «Тернопільський» навчально-дослідного господарства, вираженої в реорганізації, потрібна участь трудового колективу та погодження з Регіональним відділенням фонду державного майна України по Тернопільській області.

Наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області №495 від 16.12.2003 в частині відміни дії наказу №291 від 15.07.1994 «Про приватизацію майна радгоспу «Тернопільський» теж підлягає скасуванню, оскільки він був виданий внаслідок наказу №218 від 08.08.1997.

Позивач заявляє, що бездіяльність відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області в період з 29.11.1994 по 17.07.1997 щодо проведення приватизації майна радгоспу «Тернопільський» слід визнати протиправною та зобов'язати вчинити дії, тобто розпочати приватизацію майна радгоспу «Тернопільський» в 1994 році та видати їй частку майнового та земельного паю.

ОСОБА_6 звертає увагу суду на те, що саме трудовому колективу, членом якого вона є, належить пріоритетне право прийняти рішення про приватизацію державного підприємства, в даному випадку, радгоспу «Тернопільський» або відмовитись від приватизації.

Позивач вважає, що оспорювані правові індивідуальні акти відповідачів грубо порушили її права та інтереси на приватизацію та отримання у власність відповідної частки майнового та земельного паїв підприємства.

Ухвалою суду від 12.10.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Від третьої особи без самостійних вимог - Товариства покупців радгоспу "Тернопільський" 30.10.2018 надійшли на адресу суду пояснення до позову, в яких просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з обґрунтувань, що аналогічні обґрунтуванням позивача.

Від відповідача 1 - Тернопільського національного економічного університету (правонаступник Тернопільської академії народного господарства) на адресу суду 01.11.2018 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечив проти позовних вимог, просив суд відмовити в їх задоволенні.

Зокрема, звернув увагу суду на те, що спір у цій справі не є публічно-правовим, дана позовна заява не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а вирішення спору слід здійснювати в порядку цивільного судочинства.

Зазначив, що прийняття відповідачем 1 наказу №218 від 08.08.1997 є наслідком розпорядчої діяльності Кабінету Міністрів України та Міністерства освіти та науки України як центральних органів виконавчої влади.

Вважає вимоги позивача безпідставними та неправомірними, такими, що не відповідають вимогам законодавства та не підлягають задоволенню.

Від відповідача 2 - Регіонального відділення фонду державного майна України по Тернопільській області на адресу суду 05.11.2018 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити в повному обсязі.

Вважає твердження позивача щодо визнання бездіяльності відповідача 2 помилковими та безпідставними, оскільки, радгосп «Тернопільський» не підлягав приватизації на підставі чого і прийнятий наказ №495 від 16.12.2003, подальші дії відповідача 2 щодо продовження процедури приватизації радгоспу «Тернопільський» суперечили б рішенням вищестоящих органів та чинному на той час законодавству.

Разом із тим, звернув увагу суду на те, що позивачем пропущено встановлений законом строк звернення до суду та не надано жодних доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 23.11.2018 відмовлено в задоволенні заяви Тернопільського національного економічного університету про залишення без розгляду позовної заяви.

05.12.2018 від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області надійшли додаткові пояснення та документи, відповідно до яких відповідач вважає, що позивачем все ж таки пропущено строк звернення до суду.

Ухвалою, постановленою в судовому засіданні 20.12.2018, суд закрив підготовче засідання та ухвалив перейти до розгляду справи по суті.

Від третьої особи без самостійних вимог - Відділу державних реєстраторів Тернопільської міської ради 09.01.2019 надійшло на адресу суду клопотання, в якому зазначено, що при вирішенні даної справи покладається на думку суду.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених в позовній заяві, відповіді на відзив Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області, відповіді на відзив Тернопільського національного економічного університету, запереченнях, просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на мотиви, викладені у відзиві на адміністративний позов.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на мотиви, викладені у відзиві на адміністративний позов, поясненнях по справі.

Представник третьої особи без самостійних вимог - Товариства покупців радгоспу "Тернопільський" позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в поясненнях до позову, просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник третьої особи без самостійних вимог - Відділу державних реєстраторів Тернопільської міської ради в судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, просив справу слухати за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення учасників справи, суд встановив наступне.

Розглядаючи спірні правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем 1 - Тернопільським національним економічним університетом (правонаступник Тернопільської академії народного господарства) щодо визначення юрисдикції, в межах якої мають розглядатись позовні вимоги до відповідача 1, суд виходить з такого.

Вимогами позивача щодо відповідача 1 є визнання протиправним та скасування наказу №218 від 08.08.1997 Тернопільської академії народного господарства "Про створення навчально-дослідного виробничого господарства "Наука" філії Тернопільської академії народного господарства"; зобов'язання Тернопільського національного економічного університету вчинити дії, тобто, відновити статус юридичної особи структурного підрозділу (радгоспу "Тернопільський" - навчально-дослідного господарства Тернопільської академії народного господарства) та закріпити за ним належне йому майно, в тому числі, земельну ділянку.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За правилами частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За змістом пункту 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - це спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Приймаючи оскаржуваний наказ про створення навчально-дослідного виробничого господарства «Наука» - структурного підрозділу (філії) Тернопільської академії народного господарства відповідач1 не виступав в ролі суб'єкта владних повноважень, а діяв як господарюючий суб'єкт в процесі реалізації своїх корпоративних прав.

Крім цього, як випливає з матеріалів справи, ОСОБА_6 працювала оператором по вирощуванню молодняка великої рогатої худоби на фермі у радгоспі «Тернопільський» з 11.01.1988, пізніше - телятницею молочно-товарної ферми в радгоспі «Тернопільський», навчально-дослідному господарстві Тернопільської академії народного господарства та навчально-дослідному виробничому господарстві «Наука» з 18.02.1991 по 22.10.1998 (трудова книжка, аркуші справи 16-17).

Членами трудового колективу радгоспу «Тернопільський» створено товариство покупців, яке зареєстровано Регіональним відділенням фонду Державного майна України по Тернопільській області наказом №206 від 30.05.1994 і видано свідоцтво №47 про державну реєстрацію товариства покупців, членом якого є позивач (аркуші справи 19-21).

Вимоги позивача щодо визнання протиправним і скасування наказу про створення навчально-дослідного виробничого господарства «Наука» - філії Тернопільської академії народного господарства, зобов'язання відновити статус юридичної особи структурного підрозділу та закріпити за ним належне йому майно, в тому числі, земельну ділянку є захистом майнових прав та прав позивача на земельну ділянку.

Позивач фактично обґрунтував позовні вимоги наявністю у нього прав та інтересів на приватизацію та отримання у власність відповідної частки майнового та земельного паїв державного підприємства.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що даний спір пов'язаний з порушенням цивільних прав позивача.

Такі ознаки притаманні цивільним правовідносинам (які з урахуванням суб'єктного складу можуть бути предметом судового розгляду у відповідному суді загальної юрисдикції або господарському суді), а не адміністративним.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметна підсудність, юрисдикція цивільних справ передбачена в абзаці першому частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

У пункті 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20.07.2006 Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі «Zand v. Austria» від 12.10.1978 вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Отже, беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Підсумовуючи зазначене, спір в цій справі в частині позовних вимог до відповідача1 не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а належить до цивільної юрисдикції.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/7532/16, від 23.05.2018 у справі №811/568/16, від 13.06.2018 у справі №826/21368/15.

Згідно з частиною п'ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Суд вважає, що провадження у справі в частині позовних вимог до Тернопільського національного економічного університету про визнання протиправним і скасування наказу Тернопільської академії народного господарства №218 від 08.08.1997 та зобов'язання вчинити дії підлягає закриттю, оскільки, зазначені вимоги не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Розглядаючи спірні правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем 2 - Регіонального відділення фонду державного майна України по Тернопільській області суд виходить з наступного.

Позивачем до відповідача 2 заявлено наступні вимоги: визнати протиправним та скасувати наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області №495 від 16.12.2003 в частині відміни дії наказу №291 від 15.07.1994 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області "Про приватизацію державного майна радгоспу "Тернопільський"; визнати бездіяльність Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області в період з 29.11.1994 по 17.07.1997 протиправною та зобов'язати вчинити дії, тобто відновити розпочату приватизацію майна радгоспу "Тернопільський" в 1994 році та видати належні позивачу частки майнового та земельного паю.

Відповідно до положень частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

В силу частини 2 статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як зазначено судом в ухвалі про відкриття провадження, ОСОБА_6 дізналась про порушення її прав та інтересів зі Постанови ГУНП в Тернопільській області від 17.08.2018 про закриття провадження, з якою позивач ознайомилась 22.04.2018. Інші відомості при відкритті провадження у справі у суду були відсутні.

Крім цього, ухвалою суду від 23.11.2018 відмовлено у задоволенні заяви відповідача1 про залишення позову без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду, оскільки поданих на час вирішення вказаного питання доказів учасниками справи на думку суду було недостатньо.

Разом із тим, в процесі розгляду справи відповідачем2 долучено додаткові пояснення та докази у справі (аркуші справи 209-221), на підставі яких судом встановлено, що працівники радгоспу «Тернопільський», що діяли за дорученням трудового колективу радгоспу, неодноразово (в тому числі колективно) звертались в інтересах членів радгоспу «Тернопільський» до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області з проханням надати копії документів, зокрема, наказу №381 від 29.11.1994 (лист РВ №18/02474 від 21.09.2015, лист РВ від 23.05.2015 №13/00002, аркуші справи 211, 213) так і до Прем'єр міністра України Яценюка А.П., Президента України з проханням скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України №78-р від 14.02.1995 про передачу радгоспу «Тернопільський» до сфери управління Міністерства освіти України (лист від 26.11.2015 №010, лист ФДМУ №3/00639 від 05.05.2015, аркуші справи 214-219).

Зазначені листи підтверджують той факт, що радгосп «Тернопільський» знав про оскаржуваний наказ, а відповідно, позивач, як працівник радгоспу «Тернопільський» та член товариства покупців повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів ще принаймні у 2015 році.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №802/1086/16-а у постанові від 25 квітня 2018 року вказав, що строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов'язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Крім цього, початок строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Тому, при визначенні початку цього строку суд з'ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з'ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Правовий припис "в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом" означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, який встановлений законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій, передбачених КАС України, не зловживаючи ними.

Згідно з частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини зауважив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 року).

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме, забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу. Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші. Проти Великобританії" рішення ЄСПЛ від 22.10.1996 року, "Девеер проти Бельгії" рішення ЄСПЛ, від 27.02.1980 року, справа «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому, доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 16.11.2016 у справі №6-2469цс16).

Відповідно до частини 4 статті 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Інших підстав поважності пропуску строку звернення, крім тих, що позивачу особисто не було доведено до відома оскаржений наказ, який винесений ще 16.12.2003, ОСОБА_6 не зазначено. Однак, враховуючи обов'язок особи знати та цікавитись про стан своїх майнових прав (про порушення яких і йдеться у позові), суд вважає, що вказана підстава не є достатньою для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Крім цього, як встановлено судом, радгосп "Тернопільский", товариство покупців та ініціативна група працівників знали про всі обставини що стосуються приватизації майна підприємства, а відтак, з'ясування вказаних обставин не викликало б у позивача жодних труднощів чи надмірних зусиль.

Наведене вище також стосується і позовних вимог про бездіяльність Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області в період з 29.11.1994 по 17.07.1997 протиправною, зобов'язання вчинити дії, відновити розпочату приватизацію майна радгоспу "Тернопільський" в 1994 році та видати належні позивачу частки майнового та земельного паю.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Тобто, обов'язковою умовою поновлення судом строків на звернення до адміністративного суду є існування поважної причини (певних обставин або обставини, за яких своєчасне здійснення процесуальної дії було неможливим або утрудненим) пропуску такого строку, про що зазначається та підтверджується матеріалами, що до неї додаються.

Оцінюючи доводи позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність фактичних обставин, які б безумовно підтверджували поважність причин неможливості звернення позивача до суду в межах встановленого строку та підстав для його поновлення.

Відповідно, в суд вважає, що в цій частині позовні вимоги слід залишити без розгляду.

Таким чином, в частині позовних вимог до Тернопільського національного економічного університету про визнання протиправним і скасування наказу Тернопільської академії народного господарства №218 від 08.08.1997 та зобов'язання вчинити дії, слід закрити провадження у справі у зв'язку з тим, що вказані вимоги не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Позов в частині позовних вимог до Регіонального відділення фонду державного майна України по Тернопільській області про визнання протиправним і скасування наказу №495 від 16.12.2003, визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії підлягає залишенню без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Керуючись ст. ст. 86, 123, 160, 165, п.1 ч.1 ст. 238 КАС України,

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_6 (місце проживання: АДРЕСА_1) до Тернопільського національного економічного університету (місцезнаходження: вул. Львівська, 11, м. Тернопіль, 46007), Регіонального відділення фонду державного майна України по Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Танцорова, 11, м. Тернопіль, 46008), треті особи, без самостійних вимог: Товариство покупців радгосп «Тернопільський» (місцезнаходження: вул. Золотогірська, 5/3, м. Тернопіль, 46012), Відділ державних реєстраторів Тернопільської міської ради (місцезнаходження: вул. Шевченка, м. Тернопіль, 46001) про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправними та скасування наказів та зобов'язання вчинити певні дії, а саме:

- в частині позовних вимог до Тернопільського національного економічного університету про визнання протиправним і скасування наказу Тернопільської академії народного господарства №218 від 08.08.1997 та зобов'язання вчинити дії - у зв'язку з тим, що вказані вимоги не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

В частині позовних вимог до Регіонального відділення фонду державного майна України по Тернопільській області про визнання протиправним і скасування наказу №495 від 16.12.2003, визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії - у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали складено 15.01.2019.

Головуючий суддя Баб'юк П.М.

Копія вірна

Суддя Баб'юк П.М.