Справа № 420/5885/18
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2019-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5885/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Захарчук О.В.

сторін:

представника позивача Лебедєва О.О.

представника відповідача Бикової Ю.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у відкритому судовому засіданні) справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Одеси про визнання протиправним та скасування рішення та визнання права на виплату компенсації,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Одеси в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Одеси від 14.05.2018 року № 2, складене комісією на підставі наказу від 13.04.2018 року № 49;

визнати за ТОВ «БІІР Україна» право на виплату компенсації по новоствореним робочим місцям, що передбачене ст. 24 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 р., на які прийнято таких працівників: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_51, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

По перше: Законом «Про зайнятість населення» та Положенням передбачені чіткі підстави при яких роботодавець втрачає право на компенсацію, а саме, - у разі зменшення штатної чисельності працівників та фонду оплати праці. Інших жодних підстав позбавлення роботодавця цього права не передбачено. Таким чином, ані Законом, ані Порядком або іншим нормативним документом не передбачено інших підстав для позбавлення цього права та взагалі не передбачені підстави та порядок для перегляду та скасування вже прийнятих Рішень, які було прийнято згідно саме вимог Порядку.

Отже, територіальний орган Пенсійного Фонду України, не мав жодних законних підстав позбавити позивача права на отримання компенсацій, чим порушив вимоги Закону та Порядку й на свій власний розсуд прийняв Рішення №2, яким поза законом лишив права роботодавця, яке передбачене та гарантоване Державою.

По друге: як вбачається зі змісту Рішення № 2 комісією Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі відповідно до ст. 64 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та листа Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 03.05.2018 року № 6814/04 розглянуто питання щодо правомірності рішення від 19.04.2018 року №1 про виплату компенсації Товариству.

При цьому, ані приписи Порядку, ані приписи жодного іншого нормативно - правового акту не містять повноважень відповідного органу Пенсійного Фонду України переглядати свої раніше прийняті рішення про виплату компенсації, жодних правових підстав для цього не було.

Більш того, є абсолютно безпідставними загальні посилання на ст. 64 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в обґрунтування розгляду питання щодо правомірності рішення від 19.04.2018 року № 1 про виплату компенсації Товариству, адже як вбачається зі змісту цієї статті, вона містить перелік прав та обов'язків виконавчої дирекції Пенсійного фонду та її територіальних органів, жодний з яких не містить повноважень органу Пенсійного фонду України переглядати свої раніше прийняті рішення про виплату компенсації. Більш того, Рішення № 2 не містить посилань на конкретніш пункт та частину статті 64 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яке б закріпляло за органом Пенсійного фонду України відповідне право або обов'язок переглядати свої раніше прийняті рішення про виплату компенсації.

Отже, з огляду на вже прийняте рішення про виплату компенсації (рішення від 19.04.2018 року № 1) навіть сам розгляд питання щодо його правомірності є незаконним та неприпустимим, вказує на упередженість щодо Товариства.

Крім того, Єдині повноваження. якими з цього питання Порядок наділяє Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області - є виключно Формування зведених відомостей про відповідних роботодавців в електронній формі та подання їх Пенсійному фондові України (абз. 2 п. 10 Порядку).

В підтвердження того, що орган Пенсійного Фонду України в Одеській області не мав жодних повноважень щодо перегляду своїх рішень є отримана на наш запит відповідь Міністерства Соціальної політики України №234/0/247-18 від 16.10.2018 року.

Згідно відповіді, відповідно до Закону України з 01.01.2018 року компенсація фактичних витрат у розмірі 50 відсотків суми нарахованого єдиного внеску за відповідну особу за місяць, за який він сплачений, здійснюється за рахунок коштів, передбачених у бюджеті Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, здійснює державна служба зайнятості, зокрема Державна служба зайнятості (Центральний апарат).

Отже, ані приписи Порядку, ані приписи жодного іншого нормативно - правового акту не містять повноважень Головних управлінь Пенсійного Фонду України в областях проводити аналіз інформації, що надається їм відповідними органами Пенсійного Фонду України згідно із п. 10 Порядку. Законодавство не передбачає повноважень Головних управлінь Пенсійного Фонду України в областях надавати правову оцінку вже прийнятим на виконання Порядку рішенням про виплату компенсацій.

Таким чином, в будь-якому випадку викладене у листі Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 03.05.2018 року № 6814/04 не може бути покладено в обґрунтування прийняття рішення щодо скасування рішення від 19.04.2018 року № 1 є перевищенням повноважень, адже це не передбачено законодавством, в тому числі Порядком, та, відповідно, не може слугувати підставою для розгляду питання щодо правомірності раніше прийнятого чинного рішення про виплату компенсації, що також не передбачено Порядком.

По третє: не можна погодитися із висновком органу Пенсійного фонду України про те, що рішення від 19.04.2018 року № 1 нібито було винесено з порушенням вимог п. 5, п. 8, п. 9 Порядку.

Так, зі змісту Рішення № 2 в частині прийняття рішення щодо скасування рішення від 19.04.2018 року № 1 не вбачається, в чому саме виражене порушення вимог п. 5. п. 8. п. 9 Порядку, про що саме йдеться.

При цьому, як зазначено вище та вірно встановлено у рішенні від 19.04.2018 року № 1, саме на виконання п. 5 Порядку Товариством подано до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі 48 довідок щодо відповідних працівників згідно із листом від 06.12.2017 року № 7302. Жодних доказів щодо спростування цього немає.

При цьому, згідно із п. 8 Порядку виплата компенсації здійснюється на підставі звіту щомісяця протягом 12 календарних місяців після завершення аналогічного періоду з дня укладення трудового договору з особою, працевлаштованою на нове робоче місце, шляхом перерахування коштів з окремого рахунка органу Пенсійного фонду України на банківський рахунок роботодавця, зазначений у довідці.

Як вбачається зі змісту рішення від 19.04.2018 року № 1 під час його прийняття досліджувалися відповідні звіти, а жодних документів та відомостей, які б спростовували викладене у них, також немає.

При цьому, звертаємо увагу, що при прийнятті рішення від 19.04.2018 року №1 жодним чином не могло бути порушено п. 8 Порядку, адже цей пункт не містить положень щодо підстав прийняття рішення про виплату компенсації, а закріплює вже порядок його виконання, що має місце саме після прийняття рішення. Тобто, прийняття рішення від 19.04.2018 року № 1 не може ґрунтуватися на положеннях п. 8 Порядку.

З приводу посилання на порушення п. 9 Порядку, слід вказати таке.

Відповідно до п. 9 Порядку право на компенсацію зберігається за роботодавцем також у разі, коли трудовий договір з особою, працевлаштованою на нове робоче місце, розірвано та укладено з іншою особою, працевлаштованою на це робоче місце, за умови, що рівень заробітної плати в одному календарному місяці становив не менше ніж три мінімальні заробітні плати у місяці сплати єдиного внеску сумарно за такими трудовими договорами.

Зі змісту Рішення № 2 в частині прийняття рішення щодо скасування рішення від 19.042018 року № 1 не вбачається, в чому саме полягає порушення п. 9 Порядку, про які саме робочі місця може йтися. Рішення № 2 не містить жодних належних та достатніх обґрунтувань порушення пункту 9 Порядку рішенням від 19.04.2018 року № 1, що вказує на відсутність правових підстав для його скасування.

Таким чином, з огляду на викладене вище. Рішення № 2 в частині прийняття рішення щодо скасування рішення від 19.04.2018 року № 1 містить абстрактні та загальні послання на порушення рішенням від 19.04.2018 року № 1 вимог п. 5. п. 8. п, 9 Порядку без жодних обґрунтувань таких порушень, що є неприпустимим у діяльності державного органу.

По четверте: виходячи із відсутності підстав скасування рішення від 19.04.2018 року № 1, відсутні й правові підстави щодо прийняття рішення про те, що ТОВ «БІІР Україна» не має права на виплату компенсації по новоствореним робочим місцям у зв'язку з порушенням п. 5 Порядку.

Так, ані приписи Порядку, ані приписи жодного іншого нормативно-правового акту не містять повноважень відповідного органу Пенсійного фонду України за умови прийняття рішення про виплату компенсації згідно із Порядком, повторно розглядати питання про виплату компенсації з тих же самих підстав, щодо одних і тих же роботодавців, робочих місць та періодів.

По п'яте: слід відхилити викладене у Рішенні № 2 про те, що довідки мали бути подані роботодавцем виключно до спливу 12 місяців з дня укладання трудових договорів з відповідними працівниками.

Так, як вбачається з п. 2 Порядку дія цього Порядку поширюється на тих роботодавців (суб'єктів господарювання), які починаючи з 2013 року: створюють нові робочі місця та працевлаштовують на них працівників шляхом укладення трудового договору; протягом 12 календарних місяців з дня укладення трудового договору з особою, працевлаштованою на нове робоче місце, щомісяця здійснюють виплату їй заробітної плати в розмірі не менше ніж три мінімальні заробітні плати.

Отже, необхідною умовою отримання права на компенсацію є, зокрема, те, що роботодавець починаючи з 2013 року протягом 12 календарних місяців з дня укладення трудового договору з особою, працевлаштованою на нове робоче місце, щомісяця здійснює виплату їй заробітної плати в розмірі не менше ніж три мінімальні заробітні плати.

Таким чином, до спливу цих 12 місяців роботодавець ще не вважатиметься таким, що має право на компенсацію, та на нього, відповідно, не поширюватиметься Порядок, адже він не відповідатиме вимогам Порядку, не забезпечить їх виконання як це передбачено п. 2 Порядку. Тобто апріорі лише після настання цієї умови роботодавець має право звернутися до органу Пенсійного фонду України для отримання компенсації.

Звернувшись до органу Пенсійного фонду України раніше спливу цього 12-місячного строку роботодавець не матиме право на компенсацію, що вказує на абсурдність відповідних висновків органу Пенсійного фонду України та, відповідно, у доповнення до усього викладеного вище, обумовлює протиправність Рішення № 2, яке неодмінно підлягає скасуванню.

Вважаємо, що Рішенням № 2 безпідставно грубо порушено право Товариство на отримання компенсації, гарантія чого закріплена державою.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 03.12.2018 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання по справі на 08.01.2019 року о 11:00 год.

Вказана ухвала отримана відповідачем по справі 10.12.2018р. (а/с. 108)

На виконання вимог ухвали та ст. 162 КАС України, 26.12.2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву за вхід. № 40410/18.

04.01.2019 року через канцелярію суду від представника позивача за вхід. № 422/19 надійшла відповідь на відзив.

Відповідач проти позову заперечував. В обґрунтування заявленої правової позиції надав до суду відзив, яка обґрунтована наступним.

У грудні 2017р до Управління надійшла заява від Позивача про компенсацію роботодавцю частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування згідно п.10 Порядку компенсації роботодавцям частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Після прийняття Рішення №1 від 19.04.2018р відомості про ТОВ «БІІР Україна», та суми коштів, що підлягають компенсації було передано на контроль до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

За підсумками розгляду звернення та доданого до нього пакету документів, щодо компенсації по новоствореним робочим місцям відповідно до ЗУ «Про зайнятість населення» (Закон №5067-VІ) Рішенням №2 від 14.05.2018р відмовлено.

Звертаємо увагу, що згідно п. 3 ст. 24 Закон №5067-VІ (із змінами, внесеними згідно із ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VІІ від 03.10.2017р) кошти на компенсацію фактичних витрат у розмірі 50% суми нарахованого єдиного внеску за відповідну особу за місяць, за який він сплачений передбачено у бюджеті Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Проаналізувавши доводи, наведені Позивачем в адміністративному позові, нормативну базу, на яку спирається Позивач, визнати вимоги, наведені у позові законними та обґрунтованими не здається можливим з наступних підстав:

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017р №2148 внесено зміни до ст. 24 Закон №5067-VІ.

З 01.01.2018р роботодавцю, який протягом 12 календарних місяців забезпечував створення нових робочих місць, працевлаштовував на них працівників і упродовж цього періоду щомісяця здійснював їм виплату заробітної плати в розмірі не менше ніж три мінімальні заробітні плати за кожну особу, протягом наступних 12 календарних місяців за умови збереження рівня заробітної плати в розмірі не менше ніж три мінімальні зарплати, компенсація фактичних витрат у розмірі 50% суми нарахованого єдиного внеску за відповідну особу за місяць, за який він сплачений, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених у бюджеті Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття у порядку, визначеному КМ України.

Порядок компенсації роботодавцям частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування затверджено постановою КМУ № 153 від 13.03.2013р.

Спеціальним законом, який регулює питання, зокрема, здійснення державною службою зайнятості функцій виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття є ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття та Положення про державну службу зайнятості», затверджений наказом Мінсоцполітики №1543 від 15.12.2016р.

Необхідно прийняти до уваги, що у п. 5 Порядку компенсації роботодавцям частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування прописано: «Для отримання компенсації роботодавець щомісяця протягом наступних 12 місяців з дня укладення трудового договору з особою, працевлаштованою на нове робоче місце, подає центру зайнятості довідку про виконання роботодавцем умов компенсації частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за формою згідно з додатком.».

Згідно п.6 «Центр зайнятості не пізніше ніж через п'ять робочих днів з дня надходження довідки надсилає територіальному органу Держпраці звернення стосовно підтвердження зазначеної в ній інформації.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на вищезазначене станом на травень 2018 р. управління діяло у рамках чинного законодавства.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Листом від 06.12.2017 року № 7302 товариством з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» подано до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі 48 довідок про виконання роботодавцем умов компенсації частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування щодо наступних працівників: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_51, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39 ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49.

19.04.2018 року Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі прийнято рішення №1, яким визнано за ТОВ «БІІР Україна» право на компенсацію фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування щодо 48 працівників.

14.05.2018 року Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі прийнято рішення №2, яким рішення №1 скасовано.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Стаття 19 Конституції України в першому реченні закріплює автономію особистості в її різноманітній життєдіяльності, а у другому реченні містить її королларій, передбачаючи, що держава не може виходити за межі повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

У «Науковому висновку щодо меж дискреційного повноваження суб'єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією», опублікованому на офіційному сайті Верховного Суду, зазначено, що «критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об'єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття».

Суд перевіряє дії відповідача на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Частина 3 статті 24 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції станом на 20.01.2018 року на час спірних правовідносин).

Роботодавцю, який протягом 12 календарних місяців забезпечував створення нових робочих місць, працевлаштовував на них працівників і упродовж цього періоду щомісяця здійснював їм виплату заробітної плати в розмірі не менше ніж три мінімальні заробітні плати за кожну особу, протягом наступних 12 календарних місяців за умови збереження рівня заробітної плати в розмірі не менше ніж три мінімальні заробітні плати за кожну таку особу щомісяця за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених у бюджеті Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, компенсуються фактичні витрати у розмірі 50 відсотків суми нарахованого єдиного внеску за відповідну особу за місяць, за який він сплачений, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 року №153 затверджений Порядок компенсації роботодавцям частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - Порядок), який визначає механізм виплати управліннями Пенсійного фонду України у районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах (далі - органи Пенсійного фонду України) компенсації роботодавцю фактичних витрат у розмірі 50 відсотків суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за кожну особу, працевлаштовану на нове робоче місце (далі - компенсація).

Згідно із п. 2 Порядку дія цього Порядку поширюється на роботодавців (суб'єктів господарювання), які починаючи з 2013 року: створюють нові робочі місця та працевлаштовують на них працівників шляхом укладення трудового договору; протягом 12 календарних місяців з дня укладення трудового договору з особою, працевлаштованою на нове робоче місце, щомісяця здійснюють виплату їй заробітної плати в розмірі не менше ніж три мінімальні заробітні плати.

Якщо роботодавець забезпечив дотримання вимог, передбачених цим пунктом, він отримує право на компенсацію фактичних витрат у розмірі 50 відсотків суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) протягом наступних 12 календарних місяців за умови збереження рівня заробітної плати в розмірі не менше ніж три мінімальні заробітні плати у місяці сплати єдиного внеску за особу, працевлаштовану на нове робоче місце.

Відповідно до п. 5 Порядку для отримання компенсації роботодавець протягом 12 місяців з дня укладення трудового договору з особою, працевлаштованою на нове робоче місце, подає органові Пенсійного фонду України, в якому він перебуває на обліку як платник єдиного внеску, довідку про виконання роботодавцем умов компенсації частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - довідка), за формою згідно з додатком.

Згідно із п. 6 Порядку орган Пенсійного фонду України надсилає протягом п'яти робочих днів з дня надходження довідки територіальному органові Держпраці звернення щодо підтвердження зазначеної в ній інформації. Територіальний орган Держпраці інформує у місячний строк з дня надходження звернення відповідний орган Пенсійного фонду України про результати його розгляду.

Згідно із п. 7 Порядку орган Пенсійного фонду України на підставі інформації територіальних органів Держпраці і даних, які містяться у звіті щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - звіт), зокрема, про кількість створених робочих місць та укладених трудових договорів з особами, працевлаштованими на нові робочі місця, суми нарахованої заробітної плати таким особам за кожний місяць протягом 12 календарних місяців після укладення трудового договору з працівником, приймає протягом 10 днів після надходження зазначеної інформації рішення про виплату компенсації.

Відповідно до п. 8 Порядку виплата компенсації здійснюється на підставі звіту щомісяця протягом 12 календарних місяців після завершення аналогічного періоду з дня укладення трудового договору з особою, працевлаштованою на нове робоче місце, шляхом перерахування коштів з окремого рахунка органу Пенсійного фонду України на банківський рахунок роботодавця, зазначений у довідці.

При цьому, згідно із п. 10 Порядку відомості про роботодавців, які мають право на компенсацію, та суми коштів, що підлягають компенсації, подаються щомісяця не пізніше 28 числа наступного за звітним періодом органами Пенсійного фонду України головним управлінням Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі.

Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі подають Пенсійному фондові України не пізніше трьох робочих днів після надходження відомостей від органів Пенсійного фонду України зведені відомості про зазначених роботодавців в електронній формі.

Пенсійний фонд України на підставі відомостей, що надійшли від головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, виплачує компенсацію за рахунок коштів державного бюджету, передбачених у бюджеті Пенсійного фонду України на відповідний рік.

ВИСНОВКИ СУДУ

Конституція України (в редакції станом на 30.09.2016 року) містить статтю 124 «…Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.», яка визначає можливість судового захисту за наявності юридичного спору.

Юридичний спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб'єктивні права. Правові спори виникають внаслідок порушення суб'єктивних прав у результаті протиправних дій, а також у разі невизнання або оспорювання суб'єктивних прав.

Як свідчать матеріали справи, юридичний спір між ТОВ «БІІР Україна» та Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі виник з приводу прийняття відповідачем рішення № 2, яким скасовано рішення № 1 та визнано відсутність права позивача на компенсацію частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов1язкове державне соціальне страхування.

Оцінюючи доводи учасників справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача з огляду на наступне.

На виконання приписів ст. 24 Закону України «Про зайнятість населення» та Постанови КМУ від 13.03.2013 року №153, ТОВ «БІІР Україна» подано 48 довідок про виконання роботодавцем умов компенсації частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

На виконання п. 6 Порядку, Головне управління Держпраці в Одеській області листом від 20.03.2018 року № 15/01-33-2793 надало відповідачу відповідну підтверджуючу інформацію щодо викладеного у довідках, наданих Товариством. Також відповідачу надано копію витягу з акту інспекційного відвідування від 14.03.2018 року №ОД24/130/АВ Головного управління Держпраці в Одеській області.

На виконання п. 7 Порядку, відповідною комісією Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Одесі прийнято рішення про виплату компенсації від 19.04.2018 року № 1, згідно із яким вирішено, що роботодавець - Товариство - має право на виплату компенсації по новоствореним робочим місцям, на які прийнято перелічених у рішенні працівників.

Отже, при прийняті рішення № 1 відповідачем перевірена необхідна інформація та прийнято позитивне рішення щодо наявності у позивача права на компенсацію частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Разом з цим, листом від 16.05.2018 року № 8036/07 Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі повідомило товариство, що відповідно до п. 10 Порядку відомості про товариство та суми коштів, що підлягають компенсації згідно із рішенням про виплату компенсації від 19.04.2018 року № 1 було передано до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

У листі від 16.05.2018 року № 8036/07 повідомлено, що після проведення аналізу наданої інформації Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області з'ясовано, що Товариством порушено вимоги п. 5 Порядку, з огляду на що відповідною комісією Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України прийнято рішення від 14.05.2018 року № 2, згідно із яким прийнято рішення:

ТОВ «БІІР Україна» не має права на виплату компенсації по новоствореним робочим місцям у зв'язку з порушенням п. 5 Порядку. Довідки про виконання роботодавцем умов компенсації частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування надано до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі з порушенням 12-місячного терміну з дня укладання трудових договорів з особами, працевлаштованими на нові робочі місця.

При цьому, резолютивна частина спірного рішення № 2 не містить висновку про скасування рішення № 1.

Висновок про скасування рішення № 1 міститься у мотивувальній частині рішення № 2, який викладено декларативно, без жодного мотивування.

Текст спірного рішення містить лише фразу:

«Враховуючи вищевикладене, комісія приймає рішення щодо скасування Рішення №1 від 19.04.2018 року, як винесеного з порушенням п. 5, п. 8, п. 9 Порядку.».

Однак, у чому полягають такі порушення відповідачем не вмотивовано.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються (справа «Серявін та інші проти України»).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд.

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль.

Відтак, судом встановлено, що рішення відповідача № 2 не містить мотивів та доказів порушення позивачем п. 5, п. 8, п. 9 Порядку.

Навіть в судовому засіданні, під час розгляду справи по суті, відповідачем не надано доказів та пояснень в чому саме полягає порушення позивача.

Як встановленосудом, у рішенні від 19.04.2018 року № 1, саме на виконання п. 5 Порядку Товариством подано до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі 48 довідок щодо відповідних працівників згідно із листом від 06.12.2017 року № 7302. Жодних доказів щодо спростування цього немає.

При цьому, згідно із п. 8 Порядку виплата компенсації здійснюється на підставі звіту щомісяця протягом 12 календарних місяців після завершення аналогічного періоду з дня укладення трудового договору з особою, працевлаштованою на нове робоче місце, шляхом перерахування коштів з окремого рахунка органу Пенсійного фонду України на банківський рахунок роботодавця, зазначений у довідці.

Як вбачається зі змісту рішення від 19.04.2018 року № 1 під час його прийняття досліджувалися відповідні звіти, а жодних документів та відомостей, які б спростовували викладене у них, також немає.

При цьому, при прийнятті рішення від 19.04.2018 року № 1 жодним чином не могло бути порушено п. 8 Порядку, адже цей пункт не містить положень щодо підстав прийняття рішення про виплату компенсації, а закріплює вже порядок його виконання, що має місце саме після прийняття рішення. Тобто, прийняття рішення від 19.04.2018 року № 1 не може ґрунтуватися на положеннях п. 8 Порядку.

З приводу посилання на порушення п. 9 Порядку, слід вказати таке.

Відповідно до п. 9 Порядку право на компенсацію зберігається за роботодавцем також у разі, коли трудовий договір з особою, працевлаштованою на нове робоче місце, розірвано та укладено з іншою особою, працевлаштованою на це робоче місце, за умови, що рівень заробітної плати в одному календарному місяці становив не менше ніж три мінімальні заробітні плати у місяці сплати єдиного внеску сумарно за такими трудовими договорами.

Зі змісту Рішення № 2 в частині прийняття рішення щодо скасування рішення від 19.04.2018 року № 1 не вбачається, в чому саме полягає порушення п. 9 Порядку, про які саме робочі місця може йтися. Рішення № 2 не містить жодних належних та достатніх обґрунтувань порушення пункту 9 Порядку рішенням від 19.04.2018 року № 1, що вказує на відсутність правових підстав для його скасування.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 року «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов'язок виправити свої помилки.

Крім того, як свідчать матеріали справи винесенню спірного рішення №2 передував аналіз інформації щодо позивача Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, яка надана відповідачу листом №6814/04 від 03.05.2018 року.

Тобто, фактично підставою для скасування рішення №1 став лист Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №6814/04 від 03.05.2018 року.

Разом з цим, вказаний лист до суду не надано. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАСУ, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, означений процесуальний обов'язок відповідачем не виконано, навіть, без зазначення поважних причин такого невиконання.

У «Науковому висновку щодо меж дискреційного повноваження суб'єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією», опублікованому на офіційному сайті Верховного Суду, зазначено, що «дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі».

Вказане твердження фактично повторює ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом, а ні Закон України, а ні «Порядок компенсації роботодавцям частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 року №153, не містить правових підстав для перегляду рішення щодо питання виплати компенсації позивачу на підставі інформації Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Отже, прийняття рішення № 2 відбулось з порушенням ч. 2 ст. 19 Конституції України та «Порядку компенсації роботодавцям частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 року №153, тобто, не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що є безумовною підставою для його скасування.

Водночас, суд вважає необґрунтованим твердження відповідача (у відзиві на позов та наданих у судовому засіданні поясненнях) щодо застосування «Порядку компенсації роботодавцям частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в редакції, яка не діяла на час спірних правовідносин.

Так, 06.06.2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №459, якою внесено зміни до «Порядку компенсації роботодавцям частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Відповідно до інформації з офіційного сайту https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/153-2013-п, вказаний Порядок в оновленій редакції діє з 13.06.2018 року.

Відтак, станом на 14.05.2018 року (дата прийняття спірного рішення) застосування Порядку в редакції від 13.06.2018 року є протиправним.

Разом з цим, відповідач посилається на рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99, яким визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З посиланням на вказане рішення, відповідач вважає, що станом на травень 2018р Управління діяло у рамках чинного законодавства.

Такий висновок суд вважає помилковим, оскільки станом на травень місяць 2018 року відповідачу необхідно було керуватись «Порядком компенсації роботодавцям частини фактичних витрат, пов'язаних із сплатою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в редакції станом на 20.01.2018 року, а не в редакції 13.06.2018 року.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Щодо визнання за ТОВ «БІІР Україна» права на виплату компенсації по новоствореним робочим місцям, що передбачене ст.24 Закону України «Про зайнятість населення».

При розгляді справи по суті суд дійшов висновку про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги, оскільки вказане право визнано відповідачем у рішенні № 1.

Як встановлено судом, вказане рішення № 1 не скасовано рішенням відповідача № 2. Крім цього, суд, з метою захисту прав позивача, скасував Рішення № 2, а тому правові підстави для задоволення цієї вимоги відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАСУ, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст. 6 КАСУ, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

З урахуванням як національного законодавства, так і практики ЄСПЛ суд вважає правомірним стягнення з Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Одесі на користь товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» суму судового збору за подання адміністративного позову, оскільки вона була фактично сплачена, зарахована на відповідний рахунок і була «неминучою», так як сплати судового збору є умовою для відкриття провадження по справі.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 139, 242, 246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Одеси про визнання протиправним та скасування рішення та визнання права на виплату компенсації задовольнити частково.

Скасувати рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Одеси від 14.05.2018 року № 2.

В задоволенні вимоги про визнання за ТОВ «БІІР Україна» право на виплату компенсації по новоствореним робочим місцям, що передбачене ст.24 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 р., на які прийнято таких працівників: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_51, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49 - відмовити.

Стягнути з Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Одесі на користь товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» суму судового збору за подання адміністративного позову за:

платіжним дорученням № 2743 від 12.11.2018 р. у сумі 1 762, 00 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 15.5 розділу VII "Перехідні положення" КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Товариство з обмеженою відповідальністю "БІІР Україна" - адреса: 65026, м. Одеса, вул .Віце-Адмірала Жукова, 21/23, оф. 34, ідентифікаційний код 38819672, телефон: ,e-mail:

Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Одеси - адреса: 65121, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 4-а, ,

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

.