Справа № 826/490/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/490/18 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року, що прийняте о 17 год. 37 хв. у місті Києві (повний текст складений 07 вересня 2018 року), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Міністерства юстиції України, третя особа ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування результатів конкурсу та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- скасувати (у частині, що стосується) результати конкурсу на посаду державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директора з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України;

- зобов'язати Міністерство юстиції України визначити ОСОБА_5 одним із переможців конкурсу на зайняття відповідної посади.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року позов задоволено частково:

- скасовано (у частині, що стосується) результати конкурсу на посаду державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директора з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України;

- зобов'язано Міністерство юстиції України переглянути результати конкурсу оформленого протоколом № 16 від 06.12.2017 на посаду державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директора з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України без врахування поділу на групи за загальним рейтингом та прийняти відповідне рішення.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що результати спірного конкурсу є обґрунтованими та правомірними.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що В період з 23.11.2017 - 06.12.2017 в Міністерстві юстиції України відповідно до наказу від 27.10.2017 № 4211/к проведено конкурс на зайняття вакантних посад, в якому взяв участь позивач, на зайняття вакантної посади державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України. На дану категорію були наявні дві вакантні посади.

Як зазначив позивач, на заключному етапі конкурсу, конкурсантам було показано таблицю в якій було поділено кандидатів на кожну посаду директорату на дві групи (дві групи конкурсантів на зайняття посад державних експертів з прав людини; державних експертів з правової освіти; державних експертів з доступу до правосуддя; державних експертів з правової обізнаності). При цьому у випадку вакансії позивача поділ виглядав здійсненим не на основі рейтингу конкурсантів за набраними балами, а за іншим критерієм. Так, у рейтингу позивач, обіймаючи по суті другу (прохідну) позицію (10,4 бали), опинявся в одній групі з кандидатом ОСОБА_7, що мала вищий рейтинг (11,4 бали), а кандидат ОСОБА_6 з нижчим, рейтингом (10,3 бали) була першим кандидатом на перемогу у другій групі (на аналогічну посаду, на яку конкурсанти, на усіх етапах конкурсу виконували однакові завдання).

Після співбесіди, 08.12.2017 на сайті відповідача було оприлюднено підсумкові результати конкурсу (з урахуванням вищезазначеної кількості балів плюс бали, одержані кандидатами під час співбесіди), де співвідношення і рейтинг учасників збереглися (13,4 бали у ОСОБА_7, 12,4 бали, у - позивача ОСОБА_5.), та 12,3 бали у ОСОБА_6.).

Відтак, переможцем на одну з посад було закономірно визначено ОСОБА_7., а на іншу таку ж посаду було визнано переможцем не позивача, хоча він мав другий результат за загальним рейтингом, а особу, що мала третій результат за рейтингом (ОСОБА_6.)

Під час спроби з'ясувати позивачем дане непорозуміння в телефоному режимі з відповідачем, було отримано відповідь, що після 19.12.2017 буде розглянуто питання призначення осіб на посади, а також уточнено, що спочатку призначаються ті особи, котрих визнано переможцями, а потім - другі за рейтингом кандидати на посаду.

Проте, 22. 12.2017 р. зателефонувавши до Міністерства, позивачу стало відомо, що питання призначення на посади осіб, яких визначено переможцями, перебуває уже на стадії позитивного вирішення, а питання щодо призначення других кандидатів на посади наразі не розглядається.

Листом Міністерства юстиції України від 11.12.2017 № 5853/14/46-17 Позивачу була надіслана інформація про результати конкурсу, за яким його визначено другим за результатом конкурсу на зайняття вакантної посади державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Мін'юсту.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що самостійне віднесення відповідачем кандидата до однієї з груп, в якій формується окремий рейтинг, автоматично позбавило його права претендувати на другу аналогічну вакансію, адже такий розподіл суперечить Порядку проведення конкурсу, за яким переможцями є особи, що успішно пройшли усі етапи відбору та набрали найбільшу загальну кількість балів серед усіх учасників.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відносини, що виникають у зв'язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця, регулює Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Згідно частини першої статті 19 Закону № 889-VIII право на державну службу мають повнолітні громадяни України, які вільно володіють державною мовою та яким присвоєно ступінь вищої освіти не нижче: 1) магістра - для посад категорій "А" і "Б"; 2) бакалавра, молодшого бакалавра - для посад категорії "В".

Вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу (частина перша статті 21 Закону № 889-VIII).

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону № 889-VIII передбачено, що посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов'язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Відповідно до частини першої, пунктів 2, 7 частини четвертої статті 23 Закону № 889-VIII інформація про вакантну посаду державної служби оприлюднюється на офіційних веб-сайтах державного органу, в якому проводиться конкурс, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, відповідно до цього Закону і Порядку проведення конкурсу.

В оприлюдненому оголошенні про проведення конкурсу зазначаються назва посади; вичерпний перелік документів, необхідних для участі в конкурсі, та строк їх подання.

Згідно пункту 1.7 наказу Міністерства юстиції України від 27.10.2017 № 4211/к оголошено конкурс на зайняття вакантних посад державної служби категорії «В» апарату Міністерства юстиції України, зокрема державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності (2 вакантні посади). Пунктом 2 вказаного наказу затверджено умови проведення конкурсу (т.1 а.с. 54-55).

Згідно частини першої статті 25 Закону № 889-VIII особа, яка бажає взяти участь у конкурсі, подає в установленому порядку до конкурсної комісії такі документи: 1) копію паспорта громадянина України; 2) письмову заяву про участь у конкурсі із зазначенням основних мотивів щодо зайняття посади державної служби, до якої додається резюме у довільній формі; 3) письмову заяву, в якій повідомляє, що до неї не застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади", та надає згоду на проходження перевірки та на оприлюднення відомостей стосовно неї відповідно до зазначеного Закону; 4) копію (копії) документа (документів) про освіту; 5) посвідчення атестації щодо вільного володіння державною мовою; 6) заповнену особову картку встановленого зразка; 7) у разі проведення закритого конкурсу - інші документи для підтвердження відповідності умовам конкурсу; 8) декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 889-VIII служба управління персоналом державного органу, в якому проводиться конкурс, проводить перевірку документів, поданих кандидатами, на відповідність встановленим законом вимогам та повідомляє кандидата про результати такої перевірки.

Порядок проведення конкурсу на зайняття посад державної служби затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 246 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 648; далі - Порядок).

Позивачем до управління документального забезпечення департаменту комунікації, документообігу та контролю Міністерства юстиції України 15.11.2017 подано заяву (вх.№ 73), у якій просив допустити його до участі у конкурсі на заняття посади державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності.

Згідно пункту 6 Порядку після перевірки поданих документів на відповідність установленим законом вимогам здійснюється: проведення тестування та визначення його результатів; розв'язання ситуаційних завдань та визначення їх результатів (у випадках, передбачених цим Порядком); проведення співбесіди та визначення її результатів; проведення підрахунку результатів конкурсу та визначення переможця конкурсу і другого за результатами конкурсу кандидата; оприлюднення результатів конкурсу.

Перевіривши подані позивачем документи, оскільки у заяві позивачем не було зазначено на яку із двох посад претендує позивач, він був віднесений робітниками Міністерства до першої групи, а саме вакантної посади під № 217.

При цьому, у повідомленні щодо перевірки документів від 16.11.2017 № 5003/14/46-17 (а.с. 60) вказано про відповідність поданих позивачем документів установленим законом вимогам. У вказаному повідомленні позивача не було інформовано про те, що його зараховано до участі у конкурсі лише на одну вакантну посаду державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності під №217.

Згідно пункту 8 Порядку особи, які подали необхідні документи для участі у конкурсі, є кандидатами на зайняття посади (далі - кандидати).

Частиною 2 статті 25 Закону № 889-VIII передбачено, що вимагати від особи, яка претендує на зайняття вакантної посади державної служби, документи, не визначені частиною першою цієї статті, забороняється.

Колегія суддів наголошує, що позивачем були подані необхідні документи для участі у конкурсі на посаду державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України.

Будь-яких особливих вимог щодо форми чи змісту заяви та інших документів, які подаються для участі у конкурсі, норми Закону № 889-VIII та Порядку не містять, а в умовах конкурсу зазначено не було. У вказаних актах також відсутні вимоги про необхідність подання окремого пакету документів на кілька однакових вакансій. При цьому, доказів того, що при прийнятті документів з відповідачем було будь-яким чином доведена до відома позивача інформація про необхідність подання двох окремих пакетів документів на дві аналогічні вакансії, відповідач не надав.

Водночас, посилаючись на те, що позивач самостійно не уточнив у відповідача інформацію відносно необхідності подання кількох пакетів документів та дві однакові вакансії, а також лист НАДС від 28.02.2018 № 19909-61-18, яким інформовано, що у разі оголошення конкурсу одночасно на декілька посад з однаковим найменуванням, для належної ідентифікації посади, на яку подаються документи для участі у конкурсі, у відповідній заяві доцільно зазначати порядковий номер посади для кожної посади окремо, відповідач, однак, не співставляє такому праву позивача своє право уточними у позивача номер вакансії, на яку ним було подано заяву та проінформувати останнього про необхідність подання декількох пакетів документів, а також на те, що НАДС від 28.02.2018 № 19909-61-18 надано рекомендації не лише відносно змісту заяв конкурсантів, а й змісту оголошення про проведення конкурсу:

«Крім того, при формуванні оголошення про проведення конкурсу на зайняття декількох посад з однаковим найменуванням рекомендуємо доповнювати такі оголошення додатковою інформацією, наприклад, державний експерт (перша вакантна посада) та державний експерт (друга вакантна посада)».

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, не розділивши дві спірні вакансії в оголошенні про проведення конкурсу, а також враховуючи відсутність чіткого правового регулювання спірного питання, відповідачем допущено надмірний формалізм при допущенні позивача до конкурсу лише на одну з двох вакансій державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності, при тому, що у заяві позивач не вказував, що претендує лише на певну з двох вакансій.

При цьому, суд апеляційної інстанції підтримує доводи позивача про те, що у нього з огляду на положення чинного законодавства, оголошення про проведення конкурсу, були відсутні підстави вважати обов'язковим подання кількох пакетів документів та кілька вакансій ідентичних посад, і, як наслідок, були відсутні підстави звертатися до відповідача з цього питання щодо його роз'яснення.

Згідно пункту 56 Порядку загальна кількість балів кандидата визначається шляхом додавання середніх балів, виставлених у зведеній відомості середніх балів за формою згідно з додатком 8 за кожною окремою вимогою до професійної компетентності, та балів за результатами тестування.

Рейтинг кандидата, який успішно пройшов конкурс, залежить від загальної кількості набраних ним балів.

Першим за рейтингом та переможцем конкурсу є кандидат, який набрав найбільшу загальну кількість балів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що самостійне віднесення відповідачем кандидата до однієї з груп, в якій формується окремий рейтинг, автоматично позбавило його права претендувати на другу аналогічну вакансію та фактично порушило його право на працю, оскільки позивач у загальному рейтингу, обіймаючи по суті другу позицію, опинявся в одній групі з кандидатом, що мала вищий рейтинг, а кандидат з нижчим рейтингом була першим кандидатом на перемогу у другій групі.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Колегія суддів приймає доводи скаржника про те, що «дві вакантні посади» не є тотожним «двом вакантним місцям на посаду», про успішне проведення перевірки НАДС наказу про оголошення конкурсу, відсутність доказів щодо неволодіння інформацією щодо поділу на групи 69 зі 100 кандидатів, проте, наведене не спростовує викладених вище висновків суду щодо неналежного забезпечення права позивача на його повноцінну участь у спірному конкурсі, у результаті чого його права були порушені.

Що стосується доводів відповідача про те, що його повноваження щодо визначення переможця конкурсу є дискреційними, а суд першої інстанції протиправно втрутився у їх здійснення, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (частина четверта статті 245 КАС).

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення, і це прямо вбачається зі статті 245 КАС.

При цьому, аналіз викладених норм свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення.

За наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення.

Разом з тим, дійсно існують випадки, у яких суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень діяти певним чином і це вбачається з аналізу зазначених вище норм КАС, зокрема у випадку, коли останній вправі діяти на власний розсуд.

Стосовно дискреційних повноважень, колегія суддів зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку, дійсно, суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним. Отже, у такому випадку буде відсутнім факт невиконання обов'язку та, відповідно, факт порушення прав позивача.

Натомість, у межах спірних правовідносин, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов'язаний до вчинення конкретних дій - визначити конкретного переможця конкурсу. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - визначати переможцем будь-кого із рейтингу чи на розподіляти на власний розсуд претендентів на ту чи іншу вакантну посаду.

Таким чином, повноваження відповідача у межах спірних правовідносин не є дискреційними, оскільки при їх реалізації відповідач не має право діяти на власний розсуд.

При цьому, для цілей застосування частини першої статті 2 КАС та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), дискреція адміністративного суду поширюється на вибір найбільш ефективного способу захисту порушених прав позивача від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, встановивши порушення прав позивача, суд має обрати такий захисту, який з урахуванням конкретних обставин справи буде ефективним з точки зору частини першої статті 2 КАС та статті 13 Конвенції та виключатиме можливі подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Беручи до уваги фактичні обставини даної справи, то, на переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції обрав допустимий та цілком ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, скасувавши результати конкурсу на спірну посаду та зобов'язавши Міністерство юстиції України переглянути результати спірного конкурсу без врахування поділу на групи за загальним рейтингом та прийняти відповідне рішення.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 16.01.2018.