Справа № 826/15546/17
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Ісаєнко Ю.А., Файдюка В.В.

за участю секретаря: Рагімової Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Харківської митниці ДФС на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАН-2001" до Харківської митниці ДФС про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАН-2001" звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Харківської митниці ДФС, в якому просив:

- визнати протиправним рішення про відмову у поновленні режиму вільної торгівлі від 20.07.2017р. за митною декларацією №807010001/2016/000945;

- зобов'язати Харківську митницю ДФС поновити режим вільної торгівлі за митною декларацією №807010001/2016/000945;

- зобов'язати Харківську митницю ДФС застосувати наслідки поновлення режиму вільної торгівлі, повернути надмірно сплачені кошти у сумі 165 641,44грн., а саме: ввізне мито у сумі 138 034,53грн. - зарахувати в рахунок майбутніх платежів та ПДВ у сумі 27 606,91 грн. - перерахувати на поточний рахунок позивача.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАН-2001" задоволено частково.

Визнано протиправним рішення Харківської митниці ДФС про відмову у поновленні режиму вільної торгівлі від 20.07.2017р. за митною декларацією №807010001/2016/000945;

Зобов'язано Харківську митницю ДФС поновити режим вільної торгівлі за митною декларацією №807010001/2016/000945.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні вимог даного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було не повно досліджено обставини, що мають значення для справи та не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін.

Згідно ч. 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши в межах апеляційної скарги рішення суду та доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 05.02.2016 року декларантом ТОВ «Імпел Ко ЛТД» від імені ТОВ «ТАН-2001» до Харківської митниці ДФС подано до митного оформлення електронну митну декларацію № 807010001/2016/000945 в режимі імпорт на товар «Гранульований натрат амонію (аміачна селітра) марки Б ДСТУ 2-85 з антизлежувачем в кількості 335 тон.», що надійшов на адресу одержувача ТОВ «Транспортно-експедиційна компанія «МГ-Транс» (особа, відповідальна за фінансове врегулювання ТОВ «ТАН-2001»).

Вказане митне оформлення здійснювалося на виконання вимог контракту, укладеного між ВАТ «КазАзот»(Казахстан) та ТОВ «ТАН-2001» (Україна).

Для здійснення митного оформлення товару позивачем було надано:

- Контракт № 1021 від 22.12.2015 року;

- з.д. накладні № А0298162, А0298159, А0298164 , А0298160, А0298161;

- ГТД № 807010001/2016/000945 від 05.02.2016 року;

- довідка про транспортні витрати № 285від 04.02.2016 року;

- свідоцтво про державну реєстрацію A04827 від 11.08.2015 року;

- сертифікати якості: № 105, № 107, № 139, № 140, № 144 від 22.01.2016 року;

- експортна декларація № 50711/150116/0000152 від 26.01.2016 року;

- сертифікат походження № KZ UA 6 113 00763 від 25.01.2016 року.

Під час здійснення митних формальностей було встановлено, що наданий для митного оформлення сертифікат походження форми СТ-1 № KZ UA 6 113 00135 від 25.01.2016 містить технічні помилки, а саме: кількість місць, вид упаковки та вага товару не відповідає заявленій у декларації. Аналогічна ситуація склалася з сертифікатом походження форми СТ-1 № KZ UA 6 113 00386 від 25.02.2016, який також не був прийнятий відповідачем у якості підстави для застосування режиму вільної торгівлі.

Оскільки казахською стороною для митного оформлення було надано сертифікат походження форми СТ-1 № KZ UA 6 113 00135 від 25.01.16, при заповненні якого були допущені технічні помилки то позивач був позбавлений можливості на момент оформлення митної декларації скористатися преференціями, передбаченими угодою Урядів держав - учасниць країн СНД від 20.11.2009 (ред. від 30.10.2015) "Про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав", внаслідок чого позивачем було сплачено ввізне мито в розмірі 138 034,53 грн., ПДВ в розмірі 452 328,55 грн.

Керуючись розділом 2 Митного кодексу України та ст. 301 Митного кодексу України, ТОВ «ТАН-2001» у межах законодавчо встановлених строків 22.12.2016 року звернулося до Харківської митниці ДФС України із проханням відповідно до розділу 5 Угоди Урядів держав - учасниць країн СНД від 20.11.2009 "Про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав" розглянути питання про можливість відновлення режиму вільної торгівлі за вказаною митною декларацією та повернення переплачених сум.

До вказаного звернення позивачем, серед інших документів, було надано новий, наданий казахською стороною сертифікат походження товару № KZ UA 6 113 00763 від 05.12.2016 р, виданий замість сертифіката № KZ UA 6 113 00386 від 25.02.2016 р.

20.07.2017 року рішенням Харківської митниці ДФС № 4767/00-1/20-70-19-04 відмовлено у поновлені режиму вільної торгівлі.

Незгода позивача з даним рішенням Харківської митниці ДФС обумовила останнього на звернення до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основним нормативно-правовим актом, яким врегульовані спірні правовідносини є Митний кодекс України від 13.03.2012 року №4495-VI (далі - МК України).

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 36 МК України, країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, а також забезпечення обліку цих товарів у статистиці зовнішньої торгівлі.

Країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом.

Під країною походження товару можуть розумітися група країн, митні союзи країн, регіон чи частина країни, якщо є необхідність їх виділення з метою визначення походження товару.

Згідно з ч. 9 ст. 36 МК України, особливості визначення країни походження товару, що ввозиться з територій спеціальних (вільних) економічних зон, розташованих на території України, встановлюються законом.

За приписами ч.ч. 4, 5 ст. 280 МК України, ввізне мито на товари, митне оформлення яких здійснюється в порядку, встановленому для підприємств, нараховується за ставками, встановленими Митним тарифом України.

Ввізне мито є диференційованим щодо товарів, що походять з держав, які спільно з Україною входять до митних союзів або утворюють з нею зони вільної торгівлі. У разі встановлення будь-якого спеціального преференційного митного режиму згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.

До товарів, що походять з України або з держав - членів Світової організації торгівлі, або з держав, з якими Україна уклала двосторонні або регіональні угоди щодо режиму найбільшого сприяння, застосовуються пільгові ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, якщо інше не встановлено законом.

До решти товарів застосовуються повні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.

Порядок застосування тарифних пільг (тарифні преференції) регламентований ст. 281 МК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 281 МК України, допускається встановлення тарифних пільг (тарифних преференцій) щодо ставок Митного тарифу України у вигляді звільнення від оподаткування ввізним митом, зниження ставок ввізного мита або встановлення тарифних квот відповідно до законодавства України та для ввезення товарів, що походять з держав, з якими укладено відповідні міжнародні договори.

18.10.2011 року країнами-учасницями Співдружності Незалежних Держав було підписано Договір про зону вільної торгівлі, ратифікований Законом України від 30.07.2012 № 5193-VI «Про ратифікацію Договору про зону вільної торгівлі».

Згідно з ст. 2 Договору про зону вільної торгівлі, сторона не застосовує мита та інших платежів, еквівалентних миту, стосовно експорту товару, призначеного для митної території іншої Сторони, та/або імпорту товару, що походить з митної території іншої Сторони, за винятком випадків, передбачених в додатку 1, що є невід'ємною частиною цього Договору.

В силу частини 7 статті 36 МК України, повністю вироблені або піддані достатній переробці товари преференційного походження визначаються на основі законів України, а також міжнародних договорів України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України.

Порядок та умови застосування преференційного режиму в рамках міжнародних угод про вільну торгівлю визначено положеннями Правил визначення країни походження товарів, затверджених Угодою про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності незалежних Держав від 20.11.2009 року.

У відповідності до положень Правила визначення країни походження товарів у Співдружності незалежних Держав визначення країни походження товарів, «Країною походження товарів» є країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній обробці/переробці.

Відповідно до пункту 6.1 зазначених Правил визначення країни походження товарів, для підтвердження країни походження товару в конкретній державі - учасниці Угоди для цілей надання режиму вільної торгівлі необхідне надання митним органам країни ввезення оригіналу сертифіката форми СТ-1.

Частиною першою статті 43 МК України визначено, що документами, що підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару, засвідчена декларація про походження товару, декларація про походження товару, сертифікат про регіональне найменування товару.

Згідно з частиною третьою статті 43 МК України, сертифікат про походження товару - це документ який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом даної країни або країни вивезення.

Надання будь-яких інших документів для підтвердження країни походження товару, крім тих, що передбачені пунктом 6.1 Правила визначення країни походження товарів у Співдружності незалежних Держав та статті 43 Митного кодексу України, в тому числі й документів, які підтверджують виконання критерію достатньої обробки/переробки, чинним законодавством не передбачено.

Як вбачається з матеріалів справи, казахською стороною для митного оформлення було надано сертифікат походження форми СТ-1 № KZ UA 6 113 00135 від 25.01.16, при заповненні якого були допущені технічні помилки, з огляду на що позивач був позбавлений можливості на момент оформлення митної декларації скористатися преференціями, передбаченими угодою Урядів держав - учасниць країн СНД від 20.11.2009 (ред. від 30.10.2015) "Про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав". Так, позивачем було сплачено ввізне мито в розмірі 138 034,53 грн., ПДВ в розмірі 452 328,55 грн.

В подальшому, у зв'язку з отриманням позивачем нового сертифікату походження товару, він звернувся до митного органу про поновлення преференцій.

Однак, відповідачем було відмовлено у задоволенні вказаної заяви з підстав п. 9.3 Правил визначення країни походження товарів у СНД, відповідно до якого сертифікат може бути не визнаний дійсним митними органами країни ввезення в разі, якщо: протягом сумарного строку 6 місяців (3 місяці з дати первинного запиту й 3 місяці з дати повторного запиту) митними органами країни ввезення не отримана відповідь стосовно запитуваного сертифіката від компетентних органів країни вивезення або країни походження товару.

Тобто, у зв'язку з не отриманням відповіді стосовно запитуваного сертифіката від компетентних органів Республіки Казахстан.

Згідно з п. 6.7 Правил визначення країни походження товарів визначено, що у разі виникнення сумнівів стосовно бездоганності сертифіката форми СТ-1 або відомостей, які в ньому містяться, митний орган країни ввезення товару може звернутися до вповноваженого органу, що засвідчив сертифікат форми СТ-1, або до компетентних органів країни походження товару з мотивованим проханням повідомити додаткові або уточнювальні відомості, у тому числі прохання, пов'язані з простими вибірковими перевірками сертифікатів форми СТ-1, відповідь на яке повинна бути надана протягом 6 місяців з дати звернення.

Відповідачем зазначено, що митним органом з метою отримання даних щодо підтвердження факту видачі сертифікат походження товару форми СТ-1 № KZ UA 6 113 00386 від 05.12.2016 року було надіслано запити до в.о. директора Палати підприємців Мангистауської області Республіки Казахстан Каржауову О.Є. від 04.01.2017 року за № 49/00-2/20-70-19-03 та від 03.04.2017 року за № 2252/00-1/20-70-19.

При цьому, відповідачем не було надано належних доказів відправлення зазначених запитів через відсутність підтверджень про отримання запитів.

Однак позивач звернувся до Палати підприємців Мангистауської області Республіки Казахстан з приводу причин ненадання відповідей на запити Харківської митниці ДФС на що отримав відповідь від 30.01.2018 року № 0176/РПП13, згідно якої остання повідомила, що запити від Харківської митниці ДФС не надходили. При цьому повідомлено, що сертифікат про походження СТ-1 № KZ UA 6 113 00386 від 05.12.2016 року, що був виданий Палатою підприємців Мангистауської області Республіки Казахстан, є дійсним.

Натомість, на спростування вказаних доводів позивача відповідачем не надано пояснень з приводу того, чому запити про підтвердження факту видачі сертифікату про походження товару було направлено митницею після прийняття спірного рішення, а також не надано підтвердження, що митниця позбавлена можливості направляти такі запити рекомендованим відправленням з повідомленням про вручення та з'ясування питань щодо отримання запитів та не відправлення на них відповідей електронною поштою.

Таким чином, відповідачем не доведено правомірності прийняття оскаржуваного рішення, оскільки не підтверджено, що запити до Палати підприємців Мангистауської області Республіки Казахстан про підтвердження факту видачі сертифікату про походження товару від 04.01.2017 року та від 03.04.2017 року дійсно були відправлені та отримані казахською стороною, яка на них не відповіла.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення про відмову у поновленні режиму вільної торгівлі від 20.07.2017р. за митною декларацією №807010001/2016/000945, а відтак дане рішення відповідача правомірно скасовано судом першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення на користь позивача.

Одночасно, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Так, у справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

У рішенні у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відповідно до п. 5.4 Правил, стосовно товарів, зазначених у пункті 5.3 цих Правил, може застосовуватися (відновлюватися) режим вільної торгівлі на митних територіях держав - учасниць Угоди за умови одержання належного посвідчення про їхнє походження (надання сертифіката форми СТ-1 та за необхідності інших документів, що підтверджують країну походження товарів) до закінчення 12 місяців з дня реєстрації митної декларації в країні ввезення (крім випадків фальсифікації сертифіката форми СТ-1).

Зазначеною нормою Правил, визначено термін протягом якого декларантом може бути реалізовано право на відновлення режиму вільної торгівлі щодо ввезеного товару, такий строк становить 12 місяців з моменту реєстрації митної декларації в країні ввезення. Водночас, визначений порядок строк не розповсюджується на судове врегулювання спірних відносин та не обмежує повноваження суду при вирішення даної справи.

Так, реєстрація митної декларації в країні ввезення відбулась 05.12.2016 року.

Позивач звернувся до митного органу із вимогою відновити режим вільної торгівлі 22.12.2016 року, тобто у визначений п. 5.4 Правил строк, втім відповідачем позивачу було відмовлено у задоволенні вказаного питання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем виконано всі умови для поновлення режиму вільної торгівлі за митною декларацією №807010001/2016/000945, а відтак, правомірно визначив спосіб захисту порушеного права позивача, шляхом зобов'язання Харківську митницю ДФС поновити режим вільної торгівлі за митною декларацією №807010001/2016/000945.

Водночас, вимоги позивача про зобов'язання відповідача застосувати наслідки поновлення режиму вільної торгівлі, повернути надмірно сплачені кошти у сумі 165 641,44 грн., а саме: ввізне мито у сумі 138 034,53 грн. - зарахувати в рахунок майбутніх платежів та ПДВ у сумі 27 606,91 грн. - перерахувати на поточний рахунок позивача є передчасними, виходячи з наступного.

Так, положеннями ст. 301 МК України визначено, що повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів здійснюється відповідно до Бюджетного та Податкового кодексів України.

У разі виявлення факту помилкової та/або надмірної сплати митних платежів орган доходів і зборів не пізніше одного місяця з дня виявлення такого факту зобов'язаний повідомити платника податків про суми надміру сплачених митних платежів.

Помилково та/або надміру зараховані до державного бюджету суми митних платежів повертаються з державного бюджету в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Якщо надмірна сплата сум митних платежів сталася внаслідок помилки з боку посадових осіб органу доходів і зборів, повернення надміру сплачених сум митних платежів здійснюється у першочерговому порядку.

Повернення сум відповідних митних платежів здійснюється також у разі, якщо:

1) законом передбачено повернення сум сплаченого мита при поміщенні товарів у митний режим реімпорту або у митний режим реекспорту відповідно до розділу V цього Кодексу, а також в інших випадках, визначених цим Кодексом;

2) у випадках та в порядку, визначених цим Кодексом, здійснюється зміна раніше заявленого митного режиму, якщо суми митних платежів, належних до сплати при поміщенні товарів у новий митний режим, є меншими, ніж суми митних платежів, сплачених при поміщенні їх у попередній митний режим;

3) відновлюється режим найбільшого сприяння, вільної торгівлі;

4) митну декларацію змінено або визнано недійсною;

5) у товарах, що ввозяться на митну територію України або вивозяться за її межі, виявлено дефекти або вони якимось іншим чином не відповідають погодженим специфікаціям, за умови, що ці товари не ремонтувалися і не використовувалися відповідно на території України та за її межами (крім операцій, необхідних для виявлення дефектів або невідповідності) і повертаються протягом строку, визначеного підпунктом "а" пункту 3 частини другої статті 78 цього Кодексу;

6) платником податків подано органу доходів і зборів документи, які підтверджують наявність у нього на день подання органу доходів і зборів митної декларації для митного оформлення права на звільнення від сплати митних платежів.

Повернення сум митних платежів у випадках, передбачених частиною п'ятою цієї статті, здійснюється у тому самому порядку, що і повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів за заявою платника податків за умови, що така заява подається не пізніше одного року з дня, наступного за днем виникнення обставин, що тягнуть за собою повернення сплачених сум митних платежів.

Разом з тим, порядок повернення вказаних вище платежів регулюються, зокрема, Порядком повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, затвердженим наказом Державної митної служби України від 20.07.2007 № 618, Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерством фінансів України від 03.09.2013 № 787.

Таким чином, законодавством передбачено вчинення ряду дій, спрямованих на повернення надміру сплачених платежів.

З огляду на недотримання позивачем вимог вищезазначених нормативних актів щодо процедури повернення помилково та/або надмірно сплачених до бюджету коштів, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Державного бюджету України на користь позивача надмірно сплачених коштів у сумі коштів у сумі 165 641, 44 грн. правомірно відмовлено судом першої інстанції.

За таких обставин, заявлені позивачем вимоги колегія суддів знаходить обґрунтованими частково та такими, що підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської митниці ДФС залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Ісаєнко Ю.А.

Суддя Файдюк В.В.