Справа № П-93/10,П-156/10
Суддя: Золотніков Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № П-93/10, П-156/10 (П/9901/484/18)

Провадження № 11-579сап18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

головуючого Князєва В. С.,

судді-доповідача Золотнікова О. С.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Мамонової І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник Вищої ради правосуддя - Склярук Ю. В.,

представник Верховної Ради України - Лаптієв А. М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та Вищої ради правосуддя(яка є правонаступником Вищої ради юстиції; далі - ВРП, ВРЮ відповідно) на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2018 року (судді Желтобрюх І. Л., Бевзенко В. М., Білоус О. В., Данилевич Н. А., Шарапа В. М.) у справі № П-93/10, П-156/10 (П/9901/484/18) за адміністративним позовом ОСОБА_3 до ВРЮ, Верховної Ради України (далі - ВРУ) про визнання неправомірними та скасування рішення і постанови та

ВСТАНОВИЛА:

02 червня 2010 року ОСОБА_6 звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВРЮ про визнання неправомірним та скасування рішення цього органу від 26 травня 2010 року в частині підтримання подання члена ВРЮ ОСОБА_7 щодо звільнення її з посади судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_6 вказала, що в поданні члена ВРЮ ОСОБА_7 зазначено про порушення нею присяги судді при розгляді справ за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 та за позовом ОСОБА_10, ОСОБА_11 до ОСОБА_12, Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Лайнком нетворк інк.». При цьому рішення, прийняті під головуванням ОСОБА_6 у цих справах, не скасовані. Крім того, ВРЮ не мала можливості об'єктивно розглянути її справу, оскільки засідання секції цього органу за поданням ОСОБА_7 проведено у 2007 році, а рішення щодо її звільнення з посади судді відповідачем прийнято 26 травня 2010 року. На думку ОСОБА_6, прийняття відповідачем оскаржуваного рішення за її відсутності є суттєвим порушенням, оскільки вона перебувала у щорічній відпустці та була тимчасово непрацездатною і повідомляла про це відповідача. Також ОСОБА_6 зазначила про те, що до ВРЮ надано її необ'єктивну характеристику, оскільки керівництво Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ставиться до неї упереджено.

Крім того, 22 липня 2010 року ОСОБА_6 подала адміністративний позов до ВРУ про визнання неправомірною та скасування Постанови ВРУ від 17 червня 2010 року № 2352-VI у частині звільнення її з посади судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за порушення присяги судді.

Позовну заяву мотивовано тим, що оскаржувану Постанову прийнято відповідачем з порушенням процедури розгляду, а саме за відсутності позивача, в період його тимчасової непрацездатності, про що відповідач був повідомлений.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 12 серпня 2010 року об'єднав для спільного розгляду в одне провадження справу за позовом ОСОБА_6 до ВРЮпро визнання неправомірним і скасування рішення (П-93/10) та справу за позовом ОСОБА_6 до ВРУпро визнання неправомірною і скасування Постанови (П-156/10).

Постановою Вищого адміністративного суду України від 23 вересня 2010 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано незаконною Постанову ВРУ від 17 червня 2010 року № 2352-VI у частині звільнення позивача з посади судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за порушення присяги судді. У задоволенні позову про визнання неправомірним та скасування рішення ВРЮ від 26 травня 2010 року в частині підтримання подання члена ВРЮ ОСОБА_7 відмовлено.

Не погодившись із постановою Вищого адміністративного суду України, ОСОБА_6 подала до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) заяву проти України, в якій скаржилася на порушення пункту 1 статті 6 та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), посилаючись на те, що провадження стосовно її звільнення було несправедливим, суперечило принципу незалежного і безстороннього суду, а також незаконне звільнення значним чином вплинуло на її приватне життя.

З огляду на схожість заяви ОСОБА_6 з іншими заявами, поданими до ЄСПЛ громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 правила 42 Регламенту Суду.

19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_6 (№ 20554/11), яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності та статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

Рішення Суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

26 червня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 23 вересня 2010 року з підстави, встановленої пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час звернення із заявою до суду; далі - КАС України), у якій просила скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 23 вересня 2010 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити її позов повністю.

З початком 15 грудня 2017 року роботи Верховного Суду цю заяву передано до Великої Палати Верховного Суду на підставі підпункту 7 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України (тут і далі - в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

За наслідками розгляду справи за заявою ОСОБА_3. Велика Палата Верховного Суду 15 лютого 2018 року прийняла постанову, якою з огляду на зазначені вище висновки ЄСПЛ у рішенні від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України»скасувала постанову Вищого адміністративного суду України від 23 вересня 2010 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання неправомірним і скасування рішення ВРЮ від 26 травня 2010 року в частині підтримання подання члена ВРЮ ОСОБА_7, а справу в цій частині передала на новий розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. Віншій частині постанову суду касаційної інстанції суд залишив у силі.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 17 квітня 2018 року з урахуванням виправлень, внесених ухвалою цього суду від 09 жовтня 2018 року, позов задовольнив. Визнав протиправним та скасував рішення ВРЮ від 26 травня 2010 року в частині підтримання подання члена ВРЮ ОСОБА_7 від 13 серпня 2007 року. Передав на повторний розгляд ВРП вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності з огляду на обставини, викладені в пропозиції члена ВРЮ ОСОБА_7 від 13 серпня 2007 року.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_3 звернулася до ВеликоїПалати Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2018 року, скасувавши повністю всі рішення і подання ВРЮ, прийняті стосовно позивача 26, 30, 31 травня 2010 року, та поновити її на посаді судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що була позбавлена можливості своєчасно оскаржити незаконні подання і рішення ВРЮ від 26, 30, 31 травня 2010 року, тому що вони були отримані нею лише в грудні 2014 року з архіву ВРЮ. Несвоєчасне вручення цих рішень є грубим порушенням прав позивача на захист у зв'язку з протиправними діями ВРЮ, що тягне їх скасування. Цей факт залишився поза увагою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду при ухваленні оскаржуваного рішення, яким не надано належної оцінки незаконним діям ВРЮ щодо прийняття рішень і подань від 26, 30, 31 травня 2010 року. Також суд першої інстанції не звернув уваги на прийняті через півтора року після звільнення позивача з посади рішення ВРЮ від 18 жовтня 2011 року, якими задоволені скарги ОСОБА_3 та скасовані рішення Кваліфікаційної комісії суддів загальних судів Дніпропетровського апеляційного округу стосовно судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської областіОСОБА_3, а також виправдувальний вирок Апеляційного суду Запорізької області від 09 серпня 2012 року стосовно позивача.

ВРП також подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2018 року й ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення. На думку ВРП, приймаючи оскаржуване рішення, ВРЮ діяла з дотриманням процедури його прийняття відповідно до Регламенту ВРЮ та в межах повноважень, визначених Конституцією та законами України, зокрема з дотриманням вимог статті 32 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції». Проте, скасовуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не зазначив, які порушення допустила ВРЮ при його прийнятті.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу ВРП проситьзалишити її без задоволення. На думку ОСОБА_3, Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду хоча й правильно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, та зроблено висновки, які відповідають обставинам справи, але водночас рішення суду першої інстанції потребує змін і доповнень щодо визнання незаконними всіх рішень ВРЮ від 26 травня 2010 року та подань ВРЮ від 30, 31 травня 2010 року, витребування неправомірних документів з ВРУ та поновлення позивача на посаді.

У відзиві на апеляційну скаргу ВРУ вважає, що суд прийняв рішення з дотриманням положень Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»(далі - Закон № 3477-IV), з урахуванням обставин справи та на підставі прийняття рішень відповідачем про звільнення позивача за порушення присяги судді.

У судовому засіданні позивач та представник ВРПпідтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити з викладених у них мотивів. Представник ВРУ просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи та надані на противагу їм аргументи, заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду переглянула оскаржуване судове рішення й не виявила порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до ухвалення незаконного судового рішення.

Суд першої інстанції установив, що з лютого 1985 року ОСОБА_6 працювала на посаді судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Постановою ВРУ від 16 листопада 2000 року № 2111-ІІІ позивача обрано суддею цього ж суду безстроково.

26 травня 2010 року ВРЮ розглянула пропозиції членів ВРЮ ОСОБА_7 від 13 серпня 2007 року, ОСОБА_13 від 14 жовтня 2009 року та від 26 лютого 2010 року про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за порушення присяги, за результатами чого прийняла рішення № 410/0/15-10, 412/0/15-10 та 413/0/15-10 про внесення до ВРУ подання про звільнення ОСОБА_6 з посади судді у зв'язку з порушенням присяги, яке було внесено 31 травня 2010 року за № 32/0/12-10.

Постановою ВРУ від 17 червня 2010 року № 2352-VI ОСОБА_6 звільнено з посади судді за порушення присяги на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги до ВРЮ, ОСОБА_6 навела мотиви лише в частині подання члена ВРЮ ОСОБА_7

За результатами перевірки скарг та звернень членом ВРЮ ОСОБА_7 складена довідка-пропозиція від 04 березня 2008 року щодо наявності підстав для звільнення судді ОСОБА_3 з посади судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за порушення присяги на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України з огляду на таке.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 червня 2006 року, постановленою суддею ОСОБА_3, відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_14 до Державного підприємства (далі - ДП) «Будівельник», Відкритого акціонерного товариства (далі - ВАТ) «Придніпровське управління будівництва», Правобережної товарної біржі, Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» (далі - ОКП «Дніпродзержинське БТІ») про визнання угоди купівлі-продажу майна дійсною та визнання права власності.

Позовні вимоги ОСОБА_14 мотивовано тим, що нею як засновником і директором ТОВ «Лінія» на відкритих біржових торгах з реалізації майна банкрута - ДП «Будівельник», проведених 23 червня 2006 року Правобережною торговою біржею, придбано частину комплексу будівель. Проте позовна заява не містить викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, що відповідно до статті 121 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) є підставою для залишення позову без руху.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 червня 2006 року суддя ОСОБА_3 задовольнила позов ОСОБА_14 При цьому всупереч вимогам статей 224, 225 ЦПК України в матеріалах справи відсутні докази отримання сторонами судових повідомлень про час розгляду справи та про їх направлення. Також відсутня ухвала суду про заочний розгляд справи, постановлення якої передбачено частиною першою статті 225 ЦПК України.

Ухвалою цього ж суду від 10 липня 2007 року, постановленою суддею ОСОБА_3, задоволено заяву представника правління ВАТ «Придніпровське управління будівництва» ОСОБА_15 про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення суду від 26 червня 2006 року, залучено до участі у справі ВАТ «Придніпровське управління будівництва» як співвідповідача.

У пропозиції члена ВРЮ ОСОБА_7 зазначено, що в судовому засіданні 10 липня 2007 року брав участь ОСОБА_16 як представник ВАТ «Придніпровське управління будівництва» без довіреності, що посвідчувала б його процесуальні повноваження.

Разом з тим у матеріалах справи за позовом ОСОБА_14, що надійшли до ВРЮ 18 грудня 2008 року на запит цього органу, містилась завірена печаткою ВАТ «Придніпровське управління будівництва» копія довіреності від 20 грудня 2006 року, видана ОСОБА_16 головою ВАТ «Придніпровське управління будівництва» ОСОБА_15, яка не підшита до матеріалів справи та не пронумерована.

Ухвалою суду від 13 серпня 2007 року, постановленою суддею ОСОБА_3, позов ОСОБА_14 залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача в судове засідання. Проте в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджували б повідомлення позивача про дату, час і місце проведення судового засідання 13 серпня 2007 року.

На підставі наведеного ВРЮ дійшла висновку, що суддя ОСОБА_3 відкрила провадження у справі за позовом ОСОБА_14 до проведення біржових торгів та укладення спірної угоди, порушивши при цьому вимоги статей 119, 121 ЦПК України; розглядаючи справу заочно, суддя порушила вимоги статей 224, 225 ЦПК України.

Крім того, 15 квітня 2005 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_8 до ОСОБА_17, ОСОБА_18, виконавчого комітету Заводської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, третя особа - ОКП «Дніпродзержинське БТІ», про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

21 квітня 2006 року під головуванням судді ОСОБА_3 ухвалено заочне рішення, яким позов ОСОБА_8 задоволено: визнано недійсним свідоцтво про право власності на гараж, видане виконавчим комітетом Заводської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області 26 листопада 2002 року за № 375 ОСОБА_17; визнано право власності на вказаний гараж за ОСОБА_8; зобов'язано ОСОБА_17 та ОСОБА_18 звільнити бокси гаража.

Указане рішення суду на порушення вимог статті 224 ЦПК України постановлено без доказів належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи.

Ухвалою суду від 21 червня 2006 року задоволено заяву ОСОБА_8 від 01 червня 2006 року про перегляд заочного рішення за нововиявленими обставинами (заява ОСОБА_8 мотивована тим, що після заочного розгляду справи позивачу стало відомо про смерть відповідача ОСОБА_9 у 2004 році та наявність його спадкоємців - ОСОБА_19 та ОСОБА_20, а також те, що ОСОБА_18 продала свій гараж ОСОБА_22). Заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 квітня 2006 року скасовано, до справи як відповідачів залучено ОСОБА_19, ОСОБА_20 та ОСОБА_21

Іншим заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 липня 2006 року, постановленим під головуванням судді ОСОБА_3, позов ОСОБА_8 задоволено: визнано недійсним свідоцтво про право власності на гараж, розташований на АДРЕСА_1, видане виконавчим комітетом Заводської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області 26 листопада 2002 року за № 375 на ім'я ОСОБА_17; визнано недійсними свідоцтва про право власності на вказаний гараж за ОСОБА_19 та ОСОБА_20; визнано право власності на гаражний комплекс за ОСОБА_8; зобов'язано ОКП «Дніпродзержинське БТІ» скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_19 і ОСОБА_20 та провести державну реєстрацію права власності на гаражний комплекс за ОСОБА_8; зобов'язано ОСОБА_19, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 звільнити бокси гаража, розташованого за вказаною адресою.

ВРЮ дійшла висновку, що заочні рішення суду від 21 квітня та 21 липня 2006 року постановлені суддею ОСОБА_3 з порушенням вимог статті 224 ЦПК України - без доказів належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 жовтня 2006 року, постановленою суддею ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_20 про перегляд заочного рішення у зв'язку з її відсутністю при розгляді справи, рішення суду від 21 липня 2006 року скасовано. Ухвалою суду від 11 грудня 2006 року позов залишено без розгляду через неявку позивача в судове засідання.

На підставі викладеного ВРЮ дійшла висновку, що встановлені за результатами перевірки обставини свідчать про те, що суддя ОСОБА_3 при здійсненні судочинства несумлінно виконувала свої службові обов'язки, ігнорувала вимоги закону, умисно їх порушувала, допущені нею дії при здійсненні правосуддя порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності, неупередженості та незалежності, свідчать про несумлінне виконання суддею своїх службових обов'язків і є підставою для внесення подання про звільнення її з посади за порушення присяги.

Розглядаючи справу «Куликов та інші проти України», зокрема і заяву ОСОБА_6 (№ 20554/11), ЄСПЛ постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, зазначивши, що провадження у ВРЮ і ВРУ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки (пункти 135, 137 цього рішення).

Суд констатував і порушення статті 8 Конвенції щодо заявника, встановивши, що звільнення заявника з посади становило втручання у його приватне життя, а також що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону» (пункт 138 зазначеного рішення).

Суд також постановив, що упродовж трьох місяців від дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має сплатити заявникам суми, зазначені у додатку II, а також додатково суми будь-яких податків, що можуть нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Зокрема, ОСОБА_6 присуджено відшкодування моральної шкоди в сумі 5 тис. євро та відповідно до підпункту «а» пункту 159 рішення Суду одинадцятьом заявникам, серед яких і ОСОБА_6, - спільно суму у розмірі 11 тис. євро відшкодування судових та інших витрат, понесених під час проваджень у Суді.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Суду у справах проти України та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції і протоколів до неї, регулюються положеннями Закону № 3477-IV.

На підставі статті 2 цього Закону рішення Суду є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Ураховуючи, що Суд встановив наявність великої кількості системних і загальних недоліків у роботі ВРЮ та ВРУ на момент здійснення провадження щодо ОСОБА_6, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в оскаржуваному рішенні дійшов правильного висновку про задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення ВРЮ від 26 травня 2010 року в частині підтримання подання члена ВРЮ ОСОБА_7 від 13 серпня 2007 року.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити таке.

У пункті 147 рішення «Куликов та інші проти України» ЄСПЛ вказав, що у великій кількості справ, в яких було встановлено, що національні провадження суперечили Конвенції, Суд постановляв, що найбільш прийнятною формою компенсації було б відновлення національного провадження. У справі «Олександр Волков проти України» Суд зазначив, що відновлення національного провадження не було належним заходом. Беручи до уваги обставини, що призвели до порушень, а також необхідність проведення масштабної реформи системи дисциплінарної відповідальності суддів, Суд у тій справі дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що справу заявника у найближчому майбутньому буде переглянуто відповідно до принципів Конвенції і надав Уряду вказівку забезпечити поновлення заявника на посаді.

Крім того, відхиливши прохання щодо вжиття заходів індивідуального характеру шляхом поновлення заявників на посаді, Суд вказав на впровадження в Україні повномасштабної судової реформи, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни, та наголосив на тому, що, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Відтак Суд вирішив не дотримуватись підходу, обраного у справі «Олександр Волков проти України» щодо вжиття індивідуальних заходів (пункт 148 рішення «Куликов та інші проти України»).

Відповідно до абзацу дев'ятого частини першої статті 1 Закону № 3477-IV виконання рішення включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 вказаного Закону з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру.

Додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Положеннями статті 13 Конвенції визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначаються Конституцією України, Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) та Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрійі статус суддів».

Так, згідно зі статтею 1 Закону № 1798-VIII ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 131 Конституції України та статті 3 Закону № 1798-VIII до повноважень ВРП належить внесення подання про призначення судді на посаду, ухвалення рішення про звільнення судді з посади.

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону № 1798-VIII у випадку скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно. Повторний розгляд справи здійснюється ВРП у пленарному складі у порядку, визначеному статтею 49 цього Закону.

Ураховуючи, що за результатами впровадження повномасштабної судової реформи та інституційних змін в Україні утворено ВРП, яка відповідно до чинного законодавства може давати оцінку діям судді при здійсненні правосуддя і приймати у зв'язку з цим остаточні рішення, Велика Палата Верховного Суду вважає, що заходом індивідуального характеру та законним способом відновлення порушених прав позивача в цій справі буде повторний розгляд новоутвореним органом питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_3. до дисциплінарної відповідальності.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 800/305/17 (провадження № 11-53сап18), 21 червня 2018 року у справі № 800/320/17 (провадження № 11-364сап18) та 23 серпня 2018 року у справі № 800/548/17 (провадження № 11-469сап18).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить змінити оскаржуване судове рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, а саме скасувати всі рішення і подання ВРЮ, прийняті стосовно позивача 26, 30, 31 травня 2010 року, та поновити її на посаді судді.

Відповідно до положень частин першої, другої, третьої та сьомої статті 47 КАС України, якою передбачено процесуальні права та обов'язки сторін, позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п'ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.

Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною першою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв'язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

У разі подання будь-якої заяви, визначеної частиною першою або третьою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у судовому рішенні.

Матеріалами справи установлено, що позивач не заявляв указані вище вимоги під час нового розгляду справи у Верховному Суді у складі Касаційного адміністративного суду. До того ж суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що оскільки позивачем не було оскаржено до суду рішення ВРЮ від 26 травня 2010 року № 410/0/15-10 та № 412/0/15-10, а також подання від 31 травня 2010 року, то ці акти не є предметом розгляду цієї справи та судом не здійснюється їх аналіз і правова оцінка.

З огляду на положення частини п'ятої статті 308 КАС України Велика Палата Верховного Суду як суд апеляційної інстанції в цій категорії справ не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки правові висновки суду першої інстанції скаржниками не спростовані, а судове рішення ухвалено відповідно до приписів Закону № 3477-IV з метою належного виконання рішення Суду у справі «Куликов та інші проти України» шляхом повторного розгляду справи у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Суду та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2018 року - без змін.

Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Вищої ради правосуддя залишити без задоволення.

2. Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Князєв

Суддя-доповідач О. С. Золотніков

Судді: Н. О. Антонюк Н. П. Лященко

С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук Л. І. Рогач

Д. А. Гудима І. В. Саприкіна

О. Р. Кібенко О. М. Ситнік

Л. М. Лобойко В. Ю. Уркевич