Справа № 420/5493/18
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2019 р. Справа № 420/5493/18

Категорія: 6.2 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

Час і місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

при секретарі - Черкасовій Є. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Молодіжнінської сільської ради Овідіопольського району, 3-тя особа: ОСОБА_3 про скасування рішення, визнання недійсними державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Молодіжнінської сільської ради Овідіопольського району, 3-тя особа: ОСОБА_3 про скасування рішення сесії Молодіжнінської сільської ради Овідіопольського району №421-VII від 29.09.2016 року «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передачі у власність земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва громадянам - членам ГО «ПОЛІТ» (згідно додатку) в с. Молодіжне Овідіопольського району Одеської області» в частині передачі безоплатно у власність громадянину ОСОБА_3 земельної ділянки НОМЕР_1 кадастровий номер НОМЕР_2, визнання недійсними державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, здійснену 04.08.2016 року Відділом Держгеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області та видане ОСОБА_3 свідоцтво на право власності на вказану земельну ділянку.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Молодіжнінської сільської ради Овідіопольського району, третя особа - ОСОБА_3 про скасування рішення сесії Молодіжнінської сільської ради Овідіопольського району №421-VII від 29.09.2016 року «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передачі у власність земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва громадянам - членам ГО «ПОЛІТ» (згідно додатку) в с. Молодіжне Овідіопольського району Одеської області» в частині передачі безоплатно у власність громадянину ОСОБА_3 земельної ділянки НОМЕР_1 кадастровий номер НОМЕР_2, визнання недійсними державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, здійснену 04.08.2016 року Відділом Держгеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області та видане ОСОБА_3 свідоцтво на право власності на вказану земельну ділянку - відмовлено.

Роз'яснено позивачу, що відповідно до ч. 5 ст. 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Роз'яснено позивачу, що дані позовні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, наголошуючи, зокрема, на неповному з'ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення спірного питання, порушенні судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в даному випадку спір про право відсутній, оскільки третьою особою права позивача не порушено, при цьому Молодіжнінською сільською радою порушено порядок виділення земельної ділянки і саме цей індивідуальний акт оскаржується позивачем.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Приймаючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини стосуються набуття права власності на земельну ділянку, тобто цивільного права, а отже, спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки виникає спір про право, який має вирішуватися в порядку цивільного судочинства за правилами ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції вірним, виходячи з наступного.

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ЦК у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб'єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 16 ЦК до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої зазначеної статті).

Згідно з частиною першою статті 21 ЦК суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб'єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не є публічно-правовим спір між суб'єктом владних повноважень та суб'єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Основним мотивом на обґрунтування протиправності оскаржуваного у справі рішення відповідача є те, що частина земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_3, накладається на належну позивачу на праві приватної власності земельну ділянку. При цьому, з ним, як зі суміжним власником, при виділенні у власність земельної ділянки ОСОБА_3, межі земельної ділянки не погоджувалися. Тобто, на думку позивача, рішення ради порушує його права як власника.

З установлених судом першої інстанції обставин справи вбачається, що третя особа набула право власності на земельну ділянку на підставі рішення відповідача, яке позивач вважає протиправним.

Таким чином, у результаті та на підставі оскаржуваного рішення, яке, як зазначає позивач, є незаконними та порушує його права, як власника суміжної ділянки, у третьої особи виникло право на землю, тому цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Також слід зазначити, що в разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про оформлення права власності), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не забезпечує його реального захисту.

Отже, суд першої інстанції вірно зазначив, що цей спір безпосередньо стосується прав та обов'язків фізичних осіб, які виникли в результаті та після прийняття спірного рішення, а тому вирішення питання правомірності набуття третьою особою такого права, як і питання щодо порушення прав позивача внаслідок неправомірних, як на думку позивача, рішення, має здійснюватися в порядку цивільного судочинства, з огляду на суб'єктний склад сторін у цій справі.

Аналогічну правову позицію щодо застосування зазначених норм процесуального права висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі №802/233/16-а (провадження № 11-290апп18) і підстав від відступу від цієї позиції колегія суддів не вбачає.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення Комісії у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства &?в;…&g4; фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. В зв'язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И ЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 16 січня 2019 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук'янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова