Справа № 500/2504/18
Суддя: Баранюк Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2019-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2504/18

14 січня 2019 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Баранюка А.З.

за участю:

секретаря судового засідання Кухар О.Л.;

представника відповідача: Осядач Н.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Тернопільської області про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 (надалі - позивач, ОСОБА_2) із адміністративним позовом до Прокуратури Тернопільської області (надалі - відповідач), в якому просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 червня 2015 року по 09 грудня 2015 року в сумі 31967,38 грн. та премію в розмірі 2007,46 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року, залишеної в силі постановою Верховного Суду від 04 липня 2018 року, скасовано постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року у справі № 819/1957/15 та прийнято нову, якою позов ОСОБА_2 задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Тернопільської області № 513-к від 26 червня 2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого прокурора прокуратури Чортківського району Тернопільської області з 27 червня 2015 року. Фактично позивача поновлено на роботі 10 грудня 2015 року. Позивач 24 вересня 2018 року звернувся до відповідача з клопотанням про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26 червня 2015 року по 09 грудня 2015 року. У задоволенні такого клопотання позивачу відмовлено, що і стало підставою його звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 21 листопада 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі № 500/2504/18 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 20 грудня 2018 року.

07 грудня 2018 року судом отримано відзив на позов у якому відповідач вказав, що відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішує орган, який розглядає трудовий спір. Крім того відповідач вказав, що позивач невірно вказав суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка, на його думку, підлягає відшкодуванню, оскільки час вимушеного прогулу склав не 118 днів, як помилково вважає позивач, а 115 днів. Крім того відповідач вказує, що сума вимушеного прогулу повинна бути вираховуватись із відрахуванням суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а тому складає 25024,88 грн.

Крім того, відповідач зазначає, що виплата премії позивача не може бути проведена, оскільки, відповідно до п. 1.9 чинного на той час Положення про преміювання працівників органів прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 84 від 18.06.2015, премія не виплачувалася працівникам, звільненим з роботи в місяці, за який здійснюється преміювання, за винятком тих, які вийшли на пенсію, звільнилися у зв'язку зі вступом на денну форму навчання до аспірантури Національної академії прокуратури України, за станом здоров'я або у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України), з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (п. 7-2 ст. 36 КЗпП України), чи перейшли в порядку переведення на іншу роботу (п. 5 ст. 36 КЗпП України). Враховуючи те, що у червні 2015 року на ОСОБА_2 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільненні з посади, він не мав права на отримання премії за червень 2015 року.

08 січня 2019 року відповідач подав суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що міг помилитися при визначенні тривалості вимушеного прогулу та величини середньоденного заробітку. Вказав на необхідність виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зазначив, що премія за червень 2015 року йому не виплачувалася у зв'язку із неправомірним звільненням, а тому просив суд позов задовольнити.

Ухвалою суду від 20 грудня 2018 року розгляд справи відкладено у зв'язку із клопотанням представника відповідача.

В судове засідання 14 січня 2019 року позивач не з'явився, надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, просила суд у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали, що містяться у справі, прийшов до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

26.06.2015 року наказом виконувача обов'язків прокурора Тернопільської області №513-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» ОСОБА_2 звільнено з посади старшого прокурора прокуратури Чортківського району Тернопільської області.

Позивач оскаржив своє звільнення до суду. Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року у справі № 819/1957/15 у задоволенні позову ОСОБА_2 про поновлення на роботі відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року, залишеної в силі постановою Верховного Суду від 04 липня 2018 року, скасовано постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року у справі № 819/1957/15 та прийнято нову, якою позов ОСОБА_2 задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Тернопільської області № 513-к від 26 червня 2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого прокурора прокуратури Чортківського району Тернопільської області з 27 червня 2015 року.

В подальшому, на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року, 10 грудня 2015 року Прокуратурою Тернопільської області винесено наказ №1131-к про поновлення на посаді ОСОБА_2 (а. с. 18).

Листом від 24 вересня 2018 року позивач звернувся до відповідача з метою виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26 червня 2015 року по 09 грудня 2015 року (а.с. 10).

Листом відповідача від 05 жовтня 2018 року №18-191вих-18 позивачу було відмовлено у такій виплаті, оскільки при розгляді справи № 819/1957/15 ним не заявлялася така позовна вимога і суд її не вирішував.

Не погодившись із даною відмовою позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005 (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (ч. 1); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (ч. 3); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (ч. 5).

Отже, положення ст. 235 КЗпП України передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпним.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2261цс16.

На спростування заперечень відповідача проти позову з тих підстав, що при прийнятті рішення у справі № 819/1957/15 суд не вирішував питання щодо стягнення середнього заробітку під час вимушеного прогулу, а тому відсутні і підстави для його стягнення, суд зазначає, що хоча положеннями ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак зазначене положення не звільняє роботодавця від обов'язку здійснити оплату вимушеного прогулу у разі звільнення працівника без законної підстави, що мало місце при звільненні позивача.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладених у постанові від 02 листопада 2016 року (№ 6-1395цс16) вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Відповідно до довідки Прокуратури Тернопільської області від 04 грудня 2018 року № 79 (а.с. 55) середньоденний заробіток позивача складав 270,32 грн. Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу позивача складає 115.

Таким чином, сума середнього заробітку за вимушений прогул ОСОБА_2, без врахування премії за червень 2015 року, з 26 червня 2015 року по 09 грудня 2015 року складає 31086,80 грн., а не 31967,35 грн. (як це вказав позивач), а тому позов у цій частині підлягає до часткового задоволення.

Суд не погоджується з поясненнями представника відповідача про безпідставність вимоги про стягнення премії за червень 2015 року в сумі 2007,46 грн., оскільки позивач був звільнений з роботи у цьому ж місяці, що унеможливлює його преміювання.

Відповідно до змісту ст. 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

При вирішенні спорів про виплату премій необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2790цс16.

Пунктом 1.9 Положення про преміювання працівників органів прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 18.06.2015 № 84 (яке діяло до 08.09.2017 року) передбачено, що премія не виплачується працівникам за час відпусток, тимчасової непрацездатності, а також в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться із середньої заробітної плати (службові відрядження, звільнення працівників-донорів від роботи тощо), звільненим з роботи в місяці, за який здійснюється преміювання, за винятком тих, які вийшли на пенсію, звільнилися у зв'язку зі вступом на денну форму навчання до аспірантури Національної академії прокуратури України, за станом здоров'я або у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників (п.1 ст.40 КзпП України), з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (п.7-2 ст.36 КзпП України), чи перешли в порядку переведення на іншу роботу.

Отже, слід дійти висновку, що премія не виплачується у разі звільнення працівника органу прокуратури в місяці, за який здійснюється преміювання.

Як вже зазначалося, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року у справі № 819/1957/15 визнано протиправним та скасувати наказ прокуратури Тернопільської області № 513-к від 26 червня 2015 року звільнення ОСОБА_2 та поновлено його на роботі.

Враховуючи безпідставність звільнення позивача з роботи суд вважає, що вимога про стягнення неотриманої премії за червень 2015 року в сумі 2007,46 грн, підлягає до задоволення.

Таким чином, середній заробіток ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу за період з 26 червня 2015 року по 09 грудня 2015 року із врахуванням премії за червень 2015 року складає 33094 грн. 26 коп.

Суд бере до уваги доводи представника відповідача про те, що при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу роботодавець повинен утримати суми податків та зборів.

При стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України, суд керувався постановою Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ цієї Постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду наведеної в постанові від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16 системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Прокуратури Тернопільської області (46001, вул. Листопадова, 4, м. Тернопіль, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 33094 (тридцять три тисячі дев'яносто чотири) грн. 26 коп. з врахуванням податків, зборів та інших платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 січня 2019 року.

Головуючий суддя Баранюк А.З.

копія вірна

Суддя Баранюк А.З.