Справа № 0440/5635/18
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2019-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

09 січня 2019 року м. Дніпросправа № 0440/5635/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді (доповідач) Іванова С.М.,

суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,

перевіривши на відповідність вимогам Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2018 року у справі № 0440/5635/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області про скасування рішення про заборону в'їзду на територію України,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області про скасування рішення про заборону в'їзду на територію України задоволено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, Головне управління ДМС у Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2018 року повернуто заявнику з огляду на відсутність належного документу, що підтверджує право особи, яка підписала апеляційну скаргу на вчинення такої дії.

12 грудня 2018 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції окружного адміністративного суду, Головне управління ДМС у Дніпропетровській області повторно звернулось з апеляційною скаргою.

Ухвалою судді Третього апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2018 року визнано неповажними підстави пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 0440/5635/18, наведені Головним управлінням Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області в поданому клопотанні, залишено апеляційну скаргу останнього без руху з наданням десятиденного строку з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом звернення з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших поважних причин пропуску строку звернення, якщо такі є, та документу про сплату судового збору у розмірі та порядку, передбаченому чинним законодавством.

Копія ухвали Третього апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2018 року направлена на адресу відповідача та отримана останнім 29 грудня 2018 року.

У встановлений судом строк, на адресу Третього апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області на усунення недоліків апеляційної скарги, відповідно до якого останній зазначає, що первісна апеляційна скарга відповідача подана в порядку, встановленому ч. 2 ст. 295 КАС України, проте повернута судом апеляційної інстанції з огляду на відсутність повноважень у особи, яка підписала апеляційну скаргу на вчинення такої дії. Вказує на те, що відповідачем після усунення недоліків апеляційної скарги останнім повторно подано апеляційну скаргу у найкоротший термін.

Також, на виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, в частині сплати судового збору, заявником апеляційної скарги подано заяву про відстрочення сплати судових витрат, яке мотивовано фактично відсутністю належного фінансування на 2019 рік.

Розглянувши вказані клопотання, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість останніх, з огляду на наступне.

У пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини «Лелас проти Хорватії» Суд звертав увагу на те, що «держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов'язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу».

Таким чином, неспроможність відповідача належним чином організувати засвідчення поданих ним документів, у відповідності до встановлених державою правил, є суто суб'єктивною обставиною та не може бути визнана поважною підставою пропуску строку апеляційного оскарження незалежно від термінів усунення вказаних порушень при повторній подачі апеляційної скарги.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15.05.2018 року (справа № 804/2979/17) та від 13.11.2018 року (справа № П/811/1792/17).

Також, наразі законодавцем збільшено строки подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, а тому суб'єкт владних повноважень, має можливість подати апеляційну скаргу повторно лише в межах тридцятиденного строку, встановленого ст. 295 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № П/811/1792/17, що враховується судом апеляційної інстанції у відповідності до ч. 5 ст. 242 КАС України.

При цьому на момент подачі повторної апеляційної скарги оскаржуване рішення набрало законної сили, у зв'язку з чим заявник апеляційної скарги має навести чіткі та обґрунтовані поважні причини пропуску ними строку на апеляційне оскарження рішення суду, які б виправдовували втручання у принцип res judicata (принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами).

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку про відсутність поважних підстав для задоволення клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Стосовно поданого відповідачем клопотання про відстрочення сплати судового збору, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

З наведених положень Закону вбачається, що їх застосування підлягає виключно до осіб, рівень статків яких обмежений, для усунення для таких осіб перешкод фінансового характеру для доступу до правосуддя. Інших (ніж незадовільний майновий стан особи) підстав для звільнення від сплати судових витрат, законодавством не визначено.

Таким чином, фактично єдиною підставою для відстрочення, розстрочення, звільнення від сплати судового збору є незадовільний майновий стан скаржника.

Відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення скаржника від законодавчо встановленого обов'язку зі сплати судового збору. Зазначена позиція також відповідає висновкам Європейського суду з прав людини у рішенні по справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року (заява № 70297/01).

Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі" "право на суд" не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими.

Фінансування витрат на оплату судового збору для державних органів із державного бюджету передбачено за кодом економічної класифікації 2800 "Інші поточні платежі", розмір яких щорічно затверджується відповідним кошторисом.

Після прийняття Закону про Державний бюджет України на поточний бюджетний період до затвердження в установлений законодавством термін бюджетного розпису на поточний рік в обов'язковому порядку складається тимчасовий розпис бюджету на відповідний період. Бюджетні установи складають на цей період тимчасові індивідуальні кошториси (з довідками про зміни до них у разі їх внесення).

У пункті 45 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, зазначено, що під час складання на наступний рік розписів відповідних бюджетів, кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету та планів спеціального фонду, планів використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів) і помісячних планів використання бюджетних коштів враховуються обсяги здійснених видатків і наданих кредитів з бюджету згідно з тимчасовими розписами відповідних бюджетів та тимчасовими кошторисами, тимчасовими планами використання бюджетних коштів і тимчасовими помісячними планами використання бюджетних коштів.

З урахуванням наведеного та беручи до уваги, що особа, яка утримується за рахунок державного бюджету, має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення сплати судового збору, вважаю, що обставини, пов'язані з фінансуванням установ чи організацій з державного бюджету, відсутністю в ньому коштів, призначених для сплати судового збору тощо, не є поважною причиною при вирішенні питання про відстрочення сплати судового збору.

Також слід зазначити, що приписи ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір" встановлюють, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім'ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров'ю.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Таким чином, законодавцем встановлено вичерпний перелік обставин, за яких особі може бути відстрочено сплату судового збору, при цьому з аналізу вищенаведених правових норм випливає, що фактично таким правом може скористатися саме фізична особа, натомість відповідач є юридичною особою - суб'єктом владних повноважень.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 299 КАС України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

За таких підстав, керуючись ст. 299 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2018 року у справі № 0440/5635/18, зазначені Головним управління ДМС у Дніпропетровській області у поданому клопотанні від 04.01.2019 року.

Відмовити в клопотанні Головного управління ДМС у Дніпропетровській області про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2018 року у справі № 0440/5635/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області про скасування рішення про заборону в'їзду на територію України.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання відповідно до ч. 2 ст. 325 КАС України та може бути оскаржена у касаційному порядку в строк, визначений ст. 329 КАС України.

Ухвала підписана складом суду 09 січня 2019 року.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко