Справа № 754/545/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 754/545/18 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2018 року, що прийняте у місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати неправомірними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у призначенні пенсії та зобов'язати відповідача призначити, нараховувати та проводити виплату пенсії по втраті годувальника згідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, та ухвалити у цій частині нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції обрано невірний спосіб захисту порушених прав позивача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_5 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком.

Позивач є дружиною померлого ОСОБА_6, який згідно акту огляду МСЕК №511192 є інвалідом ІІ групи, віднесений до І категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Позивач 14.09.2017 звернулася до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві) із заявою про переведення її з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника на підставі статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Листом від 19.09.2017 №14121/09 відповідач повідомив, що обчислити пенсію по втраті годувальника відповідно до вимог Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не можливо, оскільки довідка про заробіток №72 від 19.06.1995 не підтверджена первинними документами та не відповідає вимогам законодавства, у зв'язку з чим переведення на інший вид пенсії є неможливим.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що прийняте відповідачем рішення про відмову у переведенні позивача з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника є передчасним та прийнятим без врахування вимог чинного законодавства.

Водночас, суд першої інстанції наголосив на неможливості зобов'язання відповідача призначити, нараховувати та проводити виплату пенсії, пославшись на дискреційні повноваження останнього, та вказав, що належним способом захисту є зобов'язання повторно розглянути заяву позивача про переведення з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та висновків про право позивача на переведення на інший вид пенсії та неправомірної відмови відповідача у такому переведенні, то колегія суддів рішення суду в цій частині не переглядає.

За таких обставин, виходячи із встановленого судом першої інстанції права позивача на переведення на інший вид пенсії та неправомірної відмови відповідача у такому переведенні, суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку способу захисту порушених прав позивача, виходить із такого.

Згідно з частиною 1 статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986 - 1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій, урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсівйного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до пункту 1 Порядку №22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

У пункті 2 Порядку 22-1 міститься перелік документів, необхідних для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (підпункт 4.3 пункту 4 Порядку №22-1).

Отже особам, які втратили годувальника із числа учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, може призначатися пенсія за умови подання ними заяви та відповідних документів до пенсійного органу.

Відмовляючи у переведенні на інший вид пенсії, відповідач посилався на невідповідність наявної в пенсійній справі довідки про заробітну плату померлого ОСОБА_6 вимогам листа Міністерства соціального захисту населення від 27.02.1996 №01-3/244-013-2.

Суд першої інстанції наголосив на тому, що відповідачем не оспорювалося право позивача як дружини учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС на призначення пенсії по втраті годувальника, відмова у переведенні пенсії була обумовлена виключно формальними підставами.

Щодо посилань суду на дискреційні повноваження відповідача та неможливості його зобов'язання перевести позивача на інший вид пенсії, колегія суддів наголошує на такому.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 4 частини другої статті 245 КАС передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (частина четверта статті 245 КАС.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення, і це прямо вбачається зі статті 245 КАС.

При цьому, аналіз викладених норм свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення.

У випадку невиконання обов'язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення.

Разом з тим, дійсно існують випадки, у яких суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень діяти певним чином і це вбачається з аналізу зазначених вище норм КАС, зокрема у випадку, коли останній вправі діяти на власний розсуд.

Стосовно дискреційних повноважень, колегія суддів зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку, дійсно, суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним. Отже, у такому випадку буде відсутнім факт невиконання обов'язку та, відповідно, факт порушення прав позивача.

Натомість, у цій справі, суд першої інстанції помилково вважає повноваження відповідача дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов'язаний до вчинення конкретних дій - прийняти рішення про переведення на інший вид пенсії.

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - переводити чи відмовляти у переведенні особи на інший вид пенсії.

Таким чином, повноваження відповідача у межах спірних правовідносин не є дискреційними, оскільки при їх реалізації відповідач не має право діяти на власний розсуд.

При цьому, для цілей застосування частини першої статті 2 КАС та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), дискреція адміністративного суду поширюється на вибір найбільш ефективного способу захисту порушених прав позивача від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, встановивши неправомірність відмови у переведенні на інший вид пенсії, суд першої інстанції прийняв рішення про зобов'язання повторно розглянути заяву позивача. Однак, на переконання колегії суддів суду апеляційної інстанції, такий спосіб захисту не є цілком ефективним з точки зору частини першої статті 2 КАС та статті 13 Конвенції та не виключає можливі подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень у питанні переведення позивача з одного виду пенсії на інший.

Окрім того, колегія суддів також наголошує, що не зважаючи на те, що відповідач все ж розглянув заяву позивача та надав відповідь про відсутність підстав на переведення з одного виду пенсії на інший, суд першої інстанції помилково визнав протиправними дії відповідача щодо відмови у розгляді заяви.

На переконання суду апеляційної інстанції належним та цілком ефективним способом порушених прав позивача у даному випадку є визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у переведенні позивача на інший вид пенсії та зобов'язання здійснити таке переведення.

Додатково щодо постанови Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі №221/6775/16-а, на яку посилався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, то колегія суддів для оцінки обраного способу захисту, звертає увагу, що у розглянутій касаційним судом справі мали місце інші обставини справи, зокрема відмова пенсійного органу ґрунтувалася на «недоцільності» здійснення перерахунку пенсії, водночас у справі, що розглядається оскаржувана відмова обґрунтована відсутністю підстав для переведення у зв'язку із висновком відповідача про невідповідність довідки про заробітну плату.

Таким чином, на переконання колегії суддів, при виборі способу порушених прав позивача у даній справі, неправильним є посилання на постанову Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі №221/6775/16-а, оскільки остання прийнята не за тотожних обставин, а питання ефективності обраного судом апеляційної інстанції способу захисту касаційним судом у цьому рішенні не досліджувалось.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність порушеного відповідачем права позивача на переведення на інший вид пенсії, однак, дійшовши помилкового висновку, що у спірних правовідносинах відповідач наділений дискреційними повноваженнями, обрав неефективний спосіб захисту.

Поряд із цим, оскільки спірні правовідносини пов'язані виключно із переведенням на інший вид пенсії, то позовні вимоги про нарахування та виплату пенсії на підставі певних сум (періодів) є передчасними та не підлягають задоволенню, оскільки суд не може вирішувати спори, які ще не виникли, тобто на майбутнє.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов частковому задоволенню.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_5 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії частково.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16. Код ) щодо відмови у переведенні ОСОБА_5 (02225, АДРЕСА_1, іпн. НОМЕР_1) з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перевести ОСОБА_5 з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника за її заявою від 14.09.2017 №12727 згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов