Справа № 810/2635/18
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/2635/18 Суддя (судді) першої інстанції: Терлецька О.О.
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Епель О.В., Степанюка А.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення винагороди за участь в антитерористичній операції,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з даним адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 року по 31.01.2016 року на суму 19415,80 грн та стягнути з відповідача на його користь вказану винагороду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було визнано його учасником антитерористичної операції та розпочато виплату відповідної винагороди, однак з 07.11.2015 таку виплату відповідачем було припинено, що позивач вважає неправомірним.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 липня 2018 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Висновки апелянта обґрунтовані тим, що Порядок виплати винагороди за участь в АТО поліцейським передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року № 18 (зі змінами постанова Кабінету Міністрів України № 38 від 27.01.2016) «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських», дана постанова набрала чинності 04.02.2016 року, тому порядок виплати винагороди за участь в АТО в період з 07.11.2015-31.01.2016 (дата опублікування постанови КМУ № 38 від 27.01.2016) для поліцейських був не врегульований, виплата поліцейським винагороди за участь в АТО має відбуватись лише з 04.02.2016 року. Крім того, апелянт посилається на пропуск позивачем шестимісячного строку, передбаченого для звернення до суду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про обґрунтованість висновків суду першої інстанції та безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що з 30.07.1994 року позивач проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 року - в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області.

Наказами АТЦ при СБУ від 12.12.2014 року № 97, від 17.11.2015 року № 321, від 07.12.2015 року № 341, від 06.08.2017 року №222 дск., - позивача включено до складу сил і засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в АТО на території Луганської області, забезпеченні її проведення з 14.07.2014 по 03.08.2017.

Рішенням від 13.10.2015 року № 19/1/13/30 позивачу надано статус учасника бойових дій.

Згідно пояснень позивача, в період з 07.11.2015 по 31.01.2016, працюючи в Головному управлінні Національної поліції у Луганській області, він безпосередньо брав участь в АТО на території Луганської області, а саме: у зазначений час, займаючи посаду заступника начальника відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції в Луганській області організовував роботу слідчо-оперативних груп за фактами обстрілів території Луганської області представниками незаконних збройних формувань та вчинення інших тяжких та особливо тяжких злочинів на лінії розмежування.

Відповідно до копії витягу з наказу №525 о/с від 26.07.2017, позивача, який перебував у званні підполковника поліції та займав посаду заступника начальника управління - начальника організаційно-методичного відділу слідчого управління ГУ НП в Луганській області було звільнено за власним бажанням зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Разом із тим, позивачу не було проведено виплати винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 року по 31.01.2016 року.

Позивач, вважаючи дії відповідача щодо невиплати належної йому винагороди протиправними, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов до висновку про неправомірність таких дій відповідача як суб»єкта владних повноважень, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Так, статтею 13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв'язку, інші матеріально-технічні засоби) суб'єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному згідно з Положенням, зазначеним у частині другій статті 12 цього Закону.

За рішенням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із керівництвом відповідних суб'єктів боротьби з тероризмом, до широкомасштабних, складних антитерористичних операцій у районі їх проведення залучаються та використовуються сили та засоби (особовий склад та спеціалісти окремих підрозділів, військових частин, зброя, бойова техніка, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв'язку, інші матеріально-технічні засоби) Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України, Збройних Сил України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону, та органів охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, Управління державної охорони України.

Працівники правоохоронних органів, військовослужбовці та інші особи, які залучаються до антитерористичної операції, на час її проведення підпорядковуються керівнику оперативного штабу.

Згідно пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2015 №24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» установлено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у відсотках місячного грошового забезпечення.

Колегія суддів зазначає, що поняття правоохоронних органів міститься в Законі України «Про основи національної безпеки», відповідно до якого правоохоронні органи - органи державної влади, на які Конституцією і законами України покладено здійснення правоохоронних функцій.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» правоохоронні органи - органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, органи доходів і зборів, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій, що, оскільки Національна поліція є правоохоронним органом, то, позивач відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2015 року №24 мав право на винагороду, яка виплачується за безпосередню участь в антитерористичній операції у відсотках місячного грошового забезпечення.

У зв'язку із вищезазначеним, суд вважає необґрунтованими доводи апелянта про відсутність правого регулювання виплати винагород за участь в АТО в період з 07.11.2015-04.02.2016 року.

Стосовно доводів апелянта щодо відсутності доказів безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач вказує, що відповідно до листа ГУ Національної поліції в Луганській області від 14 червня 2018 року №1781/111/21-2018 відомості та документи щодо виконанням позивачем завдань керівництва штабу антитерористичної операції за період з 07.11.2015 року по 31.01.2016 року, тобто докази на підтвердження фактичної участі у проведенні АТО, відсутні, отже, немає підстав для виплати позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до наказу Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 12 грудня 2014 № 97 позивача включено до складу сил і засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в АТО на території Луганської області, забезпеченні її проведення з 21 липня 2014 року.

Наказом Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника АТО на території Донецької та Луганської областей) від 17 листопада 2015 року № 321 ОСОБА_3 виключено зі складу сил і засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в АТО на території Луганської області, забезпечення її проведення з 07 листопада 2015 року.

Відповідно до наказу Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 07 грудня 2015 року № 341 позивача включено до складу сил і засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в АТО на території Луганської області, забезпечення її проведення з 07 листопада 2015 року.

Згідно з наказом Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника АТО на території Донецької та Луганської областей) від 06 серпня 2017 року № 222дск позивача виключено зі складу сил і засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в АТО на території Луганської області, забезпечення її проведення з 03 серпня 2017 року.

Аналізуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відомості, викладені в зазначених наказах Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, чітко вказують на те, що позивач залучався та брав безпосередню участь в АТО на території Луганської області у період з 07 листопада 2015 року по 03 серпня 2017 року, що надає йому право на отримання винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції.

Крім того, даний факт підтверджується також довідкою ГУ Національної поліції в Луганській області № А-9487 від 16.08.2017 року про те, що в період з 21.07.2017 по 07.11.2015, з 07.11.2015 по 03.08.2017 позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Луганської області (а.с. 24).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про відсутність будь-яких доказів щодо безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі №812/927/16.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно листа Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП в Луганській області від 18.06.2018, позивач був звільнений зі служби 03.08.2017 та 30.08.2017 з ним проведено остаточний розрахунок щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за 3 доби серпня 2017, а також винагорода за участь в АТО за липень, серпень 2017, виплачена одноразова грошова винагорода при звільненні та відраховані кошти за 4 доби щорічної чергової оплачуваної відпустки.

З пояснень обох сторін судом першої інстанції установлено, що виплати винагороди як за період з 21.07.2014 по 07.11.2015, так і за липень та серпень 2017 - позивачу були здійснені на підставі довідки ГУ НП у Луганській області від 16.08.2017, якою визначено єдиний період участі позивача в АТО, до якого входять і зазначені періоди часу і спірний період (07.11.2015 по 31.01.2016).

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно відхилив доводи відповідача щодо того, що позивачем не надано достатньо доказів безпосередньої участі в АТО, як підстави для призначення до виплати відповідної винагороди, оскільки своїми діями по виплаті такої винагороди відповідач підтвердив, що вже прийняв рішення про таке призначення на підставі довідки від 16.08.2017, визнавши, що позивач мав право на отримання винагороди і мав правові підстави очікувати продовження виплат у період, визначений в довідці.

Крім того, колегія суддів не приймає доводи апелянта щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки судом першої інстанції було надано належну та обґрунтовану оцінку даній обставині та зазначено, що спір в даній адміністративній справі стосується стягнення винагороди за участь в АТО, яка є частиною заробітної плати позивача, а тому шестимісячний строк на звернення до адміністративного суду не може бути застосований.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013, в аспекті конституційного звернення положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для невиплати позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 року по 31.01.2016 року.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто, прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 липня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Епель

А.Г. Степанюк