Справа № 1940/1436/18
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/3894/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року (рішення ухвалене у м. Тернопіль судом у складі головуючого судді Баб'юка П.М., повний текст рішення судом складено 03 жовтня 2018 року) у справі № 1940/1436/18 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Апарату Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії та надати інформацію,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, яким після зміни позовних вимог просив:

визнати неправомірною бездіяльність Апарату Верховної Ради України у формі невиконання доручення Голови Верховної Ради України Парубія Андрія Володимировича у формі не проведення перевірки звернення позивача вих. №ВСВ-9161-09-28/2275-К/2018 від 08.06.2018 за період 1995-2014 роки по всій нормативно-правовій базі Верховної Ради України на предмет вміщення всіх без винятку постанов Верховної Ради України з 11.07.1995 по 2014 рік про видачу спеціальних ордерів народним депутатам України для їх заселення в жилі приміщення із зазначенням прізвищ народних депутатів України, яким виділялись такі ордери в період з 11.07.1995 по2014 рік та не надання позивачу відповіді по суті звернення в цій частині;

зобов'язати Апарат Верховної Ради України розглянути по суті заяву позивача вих. №ВСВ-9161-09-28/2275-К/2018 від 08.06.2018, а саме, провести перевірку по всій нормативно-правовій базі Верховної Ради України за період з 11.07.1995 по 2014 рік на предмет вміщення всіх без винятку постанов Верховної Ради України з 11.07.1995 (моменту прийняття постановою Верховної Ради України №286/95-ВР від 11.07.1995) по 2014 рік про надання службових жилих приміщень народним депутатам України, а також надіслати вичерпну інформацію по всіх без винятку постановах Верховної Ради України про виділення спеціальних ордерів народним депутатам в період з 11.07.1995 по2014 рік;

стягнути в користь позивача 130 305 ( сто тридцять тисяч триста п'ять) грн. моральної шкоди. Відшкодування провести за рахунок коштів Державного бюджету.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Зобов'язано Апарат Верховної Ради України повторно розглянути звернення ОСОБА_3 від 08.06.2018 №ВСВ-1961-09-28/2275-К/2018 з урахування правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у вказаній частині та прийняти в цій частині нове рішення яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач недобросовісно користується наданими йому чинним законодавством правами, оскільки його метою є створення негативних умов для роботи Верховної Ради України, Голови Верховної Ради України, Апарату Верховної Ради України та подальшого звернення до суду, наряду з іншими вимогами, з вимогою щодо відшкодування моральної шкоди. Слід зазначити, що позивач зловживає правом на звернення громадян, оскільки його вимоги по суті зачіпають владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень, що є неприпустимим. Позивачем не доведено порушення його прав, свобод або законних інтересів діями чи бездіяльністю Апарату Верховної Ради України. Крім того, позивач пред'явив повторно аналогічний позов до Апарату Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про визнання незаконними дій, зобов'язання вчинити дії.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені в установленому порядку. Відтак, враховуючи приписи ст. 311 КАС України, розгляд апеляційної скарги здійснюється в порядку письмового провадження.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи і не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 08.06.2018 звернувся до голови Верховної Ради України Парубія Андрія Володимировича із заявою №ВСВ-9161-09-28/2275-К/2018 із вимогою негайно провести перевірку по всій нормативно-правовій базі Верховної Ради України за період з 11 липня 1995 року по даний час на предмет вміщення (виходячи із принципу гласності) всі без винятку постанови Верховної Ради України з 11.07.1995 по 04.06.2018 про видачу спеціальних ордерів народним депутатам України, яким виділялись такі ордери. Також, по завершенні перевірки просив надіслати на його адресу вичерпну інформацію по всіх без винятку Постановах Верховної Ради України про виділення спеціальних ордерів народним депутатам України за період з 11.07.1995 по 04.06.2018 (аркуш справи 35).

Даний лист Відділом з питань звернень громадян Апарату Верховної Ради України 13.06.2018 передано до Секретаріату Голови Верховної Ради України (реєстраційна картка №09-0030.19.15/480.1- 06.18-В, аркуш справи 34).

Головою Верховної Ради України А. Парубієм 20.06.2018 було дано доручення Першому заступнику Голови Комітету з питань Регламенту та організації роботи Верховної Ради України П. Пинзенику та Першому заступнику Керівника Апарату Верховної Ради України - керуючому справами П. Боднару розглянути його та надати відповідь автору звернення (корегування, реєстраційно-контрольна картка №09-0030.19.15/480-06.18, (а.с. 33).

У свою чергу керівництвом Апарату Верховної Ради України 21.06.2018 було доручено Першому заступнику керуючого справами Апарату Верховної Ради України М. Гаману та керівникові Головного управління документального забезпечення М. Майбороді розглянути листа ОСОБА_3 та надати інформацію Комітету для підготовки відповіді автору звернення.

За результатом розгляду листа ОСОБА_3, Комітетом Верховної Ради України з питань Регламенту та організації роботи Верховної Ради України 06.07.2018 року за підписом Першого заступника голови Комітету Пинзеника П.В., було надано відповідь Голові Верховної Ради України А.В. Парубію (лист №04-31/7-351(144604), (а.с.12).

Відповідно до даного листа позивача повідомлено про те, що протягом сьомого-восьмого скликань Верховної Ради України (з 2014 року) ані службове житло, ані житло для постійного проживання депутатам не надавалося. Щодо періоду другого-восьмого скликань Верховної Ради України (з 1995 року і дотепер) зазначено, що у Комітеті відсутні відомості про рішення, прийняті у попередніх скликаннях Верховної Ради України, оскільки справи постійного і тимчасового зберігання передаються до сектору архівного діловодства.

Голова Верховної Ради України А. Парубій 10.07.2018 доручив Першому заступнику Керівника Апарату Верховної Ради України - керуючому справами П. Боднару ознайомити громадянина ОСОБА_3 з листом Першого заступника Голови Комітету з питань Регламенту та організації роботи Верховної Ради України П. Пинзеника (а.с. 44 ).

На виконання доручення Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України - керуючого справами Боднара П.О. 16.07.2018 Відділом з питань звернень громадян Апарату Верховної Ради України листом за №09-0030.19.15/493.1-07.18-В громадянину ОСОБА_3 була надіслана до відома копія листа Першого заступника голови Комітету з питань Регламенту та організації роботи Верховної Ради України Пинзеника П.В. (а.с. 40).

Крім цього, листом від 13.08.2018 №12/18-229 (172048) перший заступник керівника Головного управління документального забезпечення Л. Паламарчук повідомила заступника керівника відділу зв'язків з органами правосуддя, що за період з 11 липня 1995 року по 4 червня 2018 року постанови Верховної Ради України про виділення спеціальних ордерів народним депутатам України для їх заселення в жилі приміщення на зберігання до сектору формування фонду законодавчих актів не надходили.

07.09.2018 першим заступником керівника апарату Верховної Ради України надіслано листа позивачеві за №15/26-1076 (аркуш справи №76) як відповідь на його звернення від 08.06.2018 №ВСВ-9161-09-28/2275-К/2018.

У вказаному листі зазначається, що Законом України "Про статус народного депутата України" в редакції від 22.03.2001 не передбачалось прийняття Верховною Радою України рішень про видачу спеціальних ордерів народним депутатам України, оскільки відповідно до ст.118 Житлового кодексу Української РСР Верховною Радою України приймались рішення лише з питань правового режиму житла, що надавалося народним депутатам України, зокрема, віднесення його до статусу службового.

Також зазначено, що після внесення у 2014 році змін до Закону України "Про статус народного депутата України" протягом сьомого - восьмого скликань Верховної Ради України ані службове житло, ані житло для постійного проживання народним депутатам України не надавалось.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що на звернення позивача, відповідач не надав конкретної відповіді по суті звернення, а саме, не надав вичерпної інформації по постановах Верховної Ради України про виділення спеціальних ордерів народним депутатам на вселення в службові жилі приміщення народним депутатам України в період з 11.07.1995 по 2014 рік. Не зазначено чи такі постанови взагалі приймались Верховною Радою України у вказаному періоді. Натомість, вказано багато інформації яка не запитувалась позивачем. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов'язання відповідача повторно розглянути звернення ОСОБА_3 від 08.06.2018 №ВСВ-1961-09-28/2275-К/2018 з урахування правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Колегія суддів апеляційного суду з обумовленими висновками суду першої інстанції погоджується виходячи з такого.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Положення статті 40 Конституції України гарантують кожній особі право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових чи службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 1 Закону України "Про звернення громадян" №393/96-ВР передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Стаття 5 Закону №393/96-ВР містить вимоги до звернень, які адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги.

Згідно зі статтею 15 №393/96-ВР Закону органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

У відповідності до ст.19 Закону України "Про звернення громадян", органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев'ятого частини першої цієї статті.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Регламент Верховної Ради України" та пунктів 1, 2 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.07.2011 № 769 (в редакції розпорядження Голови Верховної Ради України № 734 від 20.11.2014) Апарат Верховної Ради України є органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, кадрове, фінансово-господарське, матеріально-технічне, соціально-побутове та інше забезпечення діяльності Верховної Ради України, народних депутатів України.

Апарат у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, постановами Верховної Ради України, розпорядженнями Голови Верховної Ради України та Керівника Апарату, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п. 1 Розпорядження Голови Верховної Ради України № 393 від 11.05.2011 "Про забезпечення виконання Закону України "Про доступ до публічної інформації" відповідно до ст. 13 Закону "Про доступ до публічної інформації" з урахуванням конституційних повноважень Верховної Ради України розпорядником публічної інформації є Апарат Верховної Ради України стосовно інформації:

- що була отримана або створена в процесі реалізації Верховною Радою України, її органами повноважень, передбачених законодавчими актами, та яка знаходиться у володінні Апарату Верховної Ради України;

- що була отримана або створена Апаратом Верховної Ради України в процесі забезпечення діяльності Верховної Ради України та її органів, та яка знаходиться у володінні Апарату Верховної Ради України.

Проаналізувавши норми законодавства, суд вважає, що за позивачем закріплено право на звернення до органів державної влади із заявами, скаргами, тощо, а за відповідачем - обов'язок надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.

Під час розгляду справи встановлено, що інформація, яку хоче отримати позивач є публічною, а Апарат Верховної Ради України є її розпорядником. Позивачем обґрунтовано суспільний інтерес в отриманні даної інформації, а відповідачем не наведено будь-якого законодавчого підґрунтя для обмеження в доступі до вищеописаної інформації.

Як випливає із матеріалів справи, позивач звернувся 08.06.2018 до Голови Верховної Ради України із заявою негайно провести перевірку по всій нормативно-правовій базі Верховної Ради України щодо наявності постанов Верховної Ради України з 11.07.1995 по 04.06.2018 про видачу спеціальних ордерів народним депутатам України, яким виділялись такі ордери; по завершенні перевірки надіслати на його адресу вичерпну інформацію по всіх без винятку Постановах Верховної Ради України про виділення спеціальних ордерів народним депутатам України за період з 11.07.1995 по 04.06.2018.

ОСОБА_3 на його звернення були надіслані листи №09-0030.19.15/493.1-07.18-В від 16.07.2018 та №12/18-229(172048) від 13.08.2018.

Слід зазначити, що лист №09-0030.19.15/493.1-07.18-В від 16.07.2018 є по суті супровідним, яким до відома позивача доведено лист першого заступника голови Комітету з питань Регламенту та організаційної роботи Пинзеника П.В. адресований голові Верховної Ради України №04-31/7-351(144604) від 06.07.2018.

Як випливає зі змісту зазначених листів відповідача, протягом сьомого-восьмого скликань Верховної Ради України (з 2014 року) ані службове житло, ані житло для постійного проживання депутатам не надавалося, щодо періоду другого-восьмого скликань Верховної Ради України (з 1995 року і дотепер) у Комітеті відсутні відомості про рішення, прийняті у попередніх скликаннях Верховної Ради України, оскільки справи постійного і тимчасового зберігання передаються до сектору архівного діловодства.

Однак, сектор архівного діловодства є структурним підрозділом Апарату, а тому, у відповідача була можливість з'ясувати чи приймались Верховною Радою України попередніх скликань запитувані постанови.

Крім того, зазначено, що за період з 11 липня 1995 року по 4 червня 2018 року постанови Верховної Ради України про виділення спеціальних ордерів народним депутатам України для їх заселення в жилі приміщення на зберігання до сектору формування фонду законодавчих актів не надходили.

У листі №12/18-229(172048) від 13.08.2018 зазначається, що Законом України "Про статус народного депутата України" в редакції від 22.03.2001 не передбачалось прийняття Верховною Радою України рішень про видачу спеціальних ордерів народним депутатам України, оскільки відповідно до ст.118 Житлового кодексу Української РСР Верховною Радою України приймались рішення лише з питань правового режиму житла, що надавалося народним депутатам України, зокрема, віднесення його до статусу службового.

Аналізуючи відповіді на звернення, суд дійшов до висновку, що наведена інформація є неповною, відповідач не надав конкретної відповіді по суті звернення, а саме, не надав вичерпної інформацію по постановах Верховної Ради України про виділення спеціальних ордерів народним депутатам на вселення в службові жилі приміщення народним депутатам України в період з 11.07.1995 по 2014 рік. Не зазначено чи такі постанови взагалі приймались Верховною Радою України у вказаному періоді. Натомість, вказано багато інформації яка не запитувалась позивачем.

Аналізуючи подане позивачем звернення та відповідь, що надана відповідачем, апеляційний суд вважає, що питання, порушені позивачем у зверненні по суті не були вирішені, відповідачем не було надано вмотивованої та обґрунтованої відповіді по суті поставлених питань.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов'язання відповідача повторно розглянути звернення ОСОБА_3 від 08.06.2018 №ВСВ-1961-09-28/2275-К/2018, з урахування правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Доводи скаржника, що позивач повторно пред'явив аналогічний позов до Апарату Верховної Ради України, Державної казначейської служби України є безпідставними, оскільки раніше поданий позивачем позов у справі №1940/1435/18 хоч і стосується тих самих відповідачів, але стосується іншої заяви позивача від 23 червня 2018 року за вих.№ВСВ-9161-09-28/2302-К/2018 (а.с.121-123).

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання неправомірною бездіяльності Апарату Верховної Ради у формі невиконання доручення Голови Верховної Ради України та про відшкодування моральної шкоди не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення норм матеріального та процесуального права не спростовують законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року у справі № 1940/1436/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 КАС.

Головуюча суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос

Повне судове рішення складено 11 січня 2019 року.