Справа № 440/4127/18
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2019-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/4127/18

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/4127/18 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

20 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (надалі - відповідач, МВС України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (надалі - третя особа, ЛК УМВС України в Полтавській області) , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у виплаті їй грошової допомоги у зв'язку із встановленням II групи інвалідності відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 №565-XII, а також Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення щодо призначення та виплати їй одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача моральну шкоду у розмірі 246680,00 грн.

Мотивуючи свої вимоги позивач зазначає, що у період проходження служби в органах внутрішніх справ вона отримала травму, пов'язану з виконанням службових обов'язків. В подальшому, відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії АВ № 0859731 від 19.03.2018 ОСОБА_1 було встановлено ІІ групу інвалідності у зв'язку із захворюванням пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ. У зв'язку з цим позивач вважає, що вона має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції". Однак, відповідач повернув відповідні матеріали ОСОБА_1 як такі, що не відповідають вимогам законодавства, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду за не прийняття на її користь рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 26.11.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

13.12.2018 відповідач надав відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Посилається на те, що друга група інвалідності позивачу встановлена більше ніж через два роки від первинного встановлення МСЕК ступеня втрати працездатності, тому відсутні підстави для виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850. Вказує, що прийняття рішення про не/призначення позивачу одноразової грошової допомоги є дискреційним повноваження МВС України. Вимога щодо стягнення моральної шкоди також не підлягає задоволенню за відсутності вини посадових осіб МВС України (а.с. 40-45).

Позивач правом на подачу відповіді на відзив не скористалася.

14.12.2018 від третьої особи надійшли пояснення на позовну заяву, в якій вказує, що всупереч позиції позивача остання не має права на отримання одноразової грошової допомоги як інвалід ІІ групи, оскільки з моменту первинного огляду МСЕК у 2003 році пройшло 15 років, що перевищує передбачений п. 4 Порядку термін. Моральна шкода також не підлягає стягненню з відповідача, оскільки позивачем не доведено причину нанесення моральної шкоди та її розмір (а.с. 50-54).

Суд розглядає дану справу на підставі частини п'ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в межах строку, встановленого статтею 263 цього ж Кодексу.

Рішення суд виносить лише 04.01.2019 у зв'язку з тим, що конверт, направлений на адресу позивача разом з ухвалою про відкриття провадження у справі, повернувся до суду лише 04.01.2019 з причини "за закінченням встановленого строку зберігання".

На підставі частини одинадцятої статті 126 Кодексу адміністративного судочинства України вважається, що повідомлення вручено належним чином позивачу.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

З матеріалів справи суд встановив, що позивач ОСОБА_1 з 01.08.1996 по 30.10.2015 проходила службу в органах внутрішніх справ (а.с. 24-25).

Відповідно до довідки Полтавської обласної дирекції ВАТ НАСК "Оранта" від 10.04.2017 №03-01/11391 ОСОБА_1 04.08.2004 у зв'язку з визначенням медико-соціальною експертною комісією ступеню втрати працездатності в розмірі 20% була виплачена страхова сума в сумі 1600 грн (а.с. 63).

Відповідно до виписки та довідки з акта огляду МСЕК серії АВ №0859731 за результатами первинного огляду з 07.03.2018 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с. 3, а.с. 62).

11.04.2018 позивач звернулася із заявою (рапортом) до голови ЛК УМВС України в Полтавській області щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку з отриманням ІІ групи інвалідності від захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с. 59).

УМВС України в Полтавській області було сформовано висновок про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про міліцію" № 565-ХІІ від 20.12.1990 ОСОБА_1 та направлено його до МВС України для затвердження.

Листом від 08.05.2018 Департамент фінансово-облікової політики МВС України повернув матеріали на призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як такі, що не відповідають вимогам законодавства, а саме: з дати первинного огляду МСЕК пройшло більше 2 років за умовами пункту 4 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015, що не дає ОСОБА_1 права на отримання грошової допомоги в більшому розмірі (а.с. 57).

Про означене рішення Департаменту фінансово-облікової політики МВС України позивача повідомлено листом ЛК УМВС України в Полтавській області від 14.05.2018 №4/К-1664л.к. (а.с. 56).

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, яка полягає у невиплаті одноразової грошової допомоги позивачу як інваліду ІІ групи, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною другою другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, врегульовані Законом України "Про міліцію" від 20.12.1990 № 565-ХІІ (далі - Закон № 565-ХІІ) .

Закон №565-ХІІ втратив чинність у зв'язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII.

Відповідно до абз. 2, 3 п. 15 Прикінцевих положень Закону України "Про Національну поліцію" за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Такий порядок визначався частиною шостою статті 23 Закону України "Про міліцію", якою було встановлено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності І групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності ІІІ групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання зазначених положень, постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (надалі - Порядок № 850).

Пунктом 2 Порядку №850 визначено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Пунктом 3 Порядку № 850 визначені окремі підстави, які надають право на призначення і виплату одноразової грошової допомоги, однією із яких є установлення працівникові міліції інвалідності, внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ. При цьому розмір такої допомоги залежить від встановленої групи інвалідності.

Відповідно до пункту 14 Порядку № 850 призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров'ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Зазначений перелік є вичерпним.

Отже, в разі установлення інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, працівник міліції позбавляється права на отримання грошової допомоги лише за наявності обставин, перелічених у пункті 14 Порядку № 850.

Матеріалами справи встановлено, що 19.03.2018 позивач пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією. За результатами огляду медико-соціальної експертної комісії позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 07.03.2018 на строк до 01.04.2020 у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Відмовляючи у призначені та виплаті допомоги, відповідач керується лише положеннями п. 4 Порядку № 850, якими передбачено, що якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Виходячи з цього відповідач вважає, що оскільки з дати первинного обліку МСЕК пройшло більше 2 років, ОСОБА_1 не має правових підстав для отримання грошової допомоги.

Із такими доводами відповідача, суд не погоджується з урахуванням наступного.

Днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії. При цьому вимоги щодо виплати грошової допомоги можуть бути пред'явлені протягом трьох років з дня настання події, що дає право на отримання такої допомоги (пункти 2, 13 Порядку № 850).

Із аналізу зазначених положень слідує, що виникнення права особи на виплату одноразової допомоги пов'язується законодавцем безпосередньо із фактом встановлення йому інвалідності. Тобто таке право виникає з дня встановлення інвалідності, зазначеного в довідці медико-соціальної експертної комісії, та може бути реалізоване особою протягом наступних трьох років від цієї дати.

Таким чином, днем виникнення у ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням їй інвалідності ІІ групи, є вказана у довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією дата встановлення інвалідності, а саме - 07.03.2018. А тому саме від цієї дати протягом трьох років за позивачем зберігається право на отримання допомоги.

Суд звертає увагу на те, що положення п. 4 Порядку № 850, на які посилається відповідач, не позбавляють позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлюють обмеження у розмірі виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності.

Тобто, у випадку коли між первинним встановленням інвалідності та встановленням вищої групи чи іншої причини інвалідності не пройшло два роки, особі виплачується грошова допомога із урахуванням раніше проведеної виплати. У випадку ж, коли вища група інвалідності встановлена за межами двох років від первинного встановлення нижчої групи інвалідності, особа набуває повного права на отримання грошової допомоги у відповідному більшому розмірі без будь-яких відрахувань різниць між попередніми виплатами.

Жодних обмежень щодо неможливості призначення та виплати позивачу за наявності встановлених для цього підстав одноразової грошової допомоги за наслідком встановлення ІІ (вищої) групи інвалідності як Порядок № 850, так і положення інших нормативно-правових актів, які врегульовують спірне питання, не передбачають. Винятком із цього правила є встановлення обставин, передбачених пунктом 14 Порядку № 850. Однак таких відносно ОСОБА_1 судом встановлено не було.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідачем безпідставно відмовлено у задоволенні звернення позивача щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням їй інвалідності ІІ групи, а тому дії МВС України щодо повернення висновку та документів на виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи, до ЛК УМВС України в Полтавській області вчинені не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені законодавством України.

З приводу позовної вимоги про зобов'язання МВС України прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850, суд зазначає наступне.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, відповідні повноваження відповідача з призначення одноразової грошової допомоги є дискреційними повноваженнями та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноваженим на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про зобов'язання МВС України прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги є такими, що виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

Натомість, з огляду на висновок суду про протиправність дій МВС України, яким відмовлено у призначенні та виплаті відповідної одноразової грошової допомоги позивачу з підстав спливу дворічного строку для її призначення, суд знаходить обґрунтованим застосування іншого способу захисту порушеного права ОСОБА_1

Порушене право позивача, як на думку суду, має бути відновленим шляхом зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України повторно розглянути висновок з відповідними документами щодо ОСОБА_1 та прийняти рішення у відповідності до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850, з урахуванням висновків суду.

Застосування такої форми захисту порушеного права не буде втручанням до дискреційних повноважень відповідача та одночасно є достатньою гарантією поновлення права на одноразову грошову допомогу, виходячи з установлених судом фактів.

Вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_1 щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача моральної шкоди у розмірі 246680,00 грн суд виходить з такого.

Моральна шкода, заподіяна фізичній чи юридичній особі, може відшкодовуватись у випадках, коли можливість такого відшкодування передбачена нормами Конституції чи випливає з її положень та в інших випадках, передбачених чинним законодавством або угодою сторін.

Частиною п'ятою статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Відповідно до положень статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Всупереч наведеному позовна заява не містить вказівок на обставини, які б свідчили про заподіяння моральних страждань позивачу внаслідок неправомірних дій відповідача, наслідки таких страждань та причинно-наслідковий зв'язок між діями та наслідками.

Відтак вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 246680,00 грн задоволенню не підлягає.

З приводу необхідності встановлення судового контролю шляхом подання звіту про виконання судового рішення, на якому наполягає позивач, суд вказує, що зобов'язання подати звіт про виконання судового рішення, за приписами ч. 1 ст. 382 КАС України, є правом, а не обов'язком суду, тому відповідну вимогу позивача, за відсутності обґрунтувань про те, що відповідач добровільно не виконуватиме рішення суду, суд залишає без задоволення.

За викладених обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Позивач звільнений від сплати судового збору, тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36000, про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ) щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) у зв'язку із встановленням інвалідності ІІ групи відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850.

Зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ) повторно розглянути висновок з відповідними документами щодо ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) та прийняти рішення відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850, з урахуванням правових висновків, сформульованих судом у даному рішенні.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення з урахуванням положень п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Б. Супрун