Справа № 540/2420/18
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/2420/18
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гомельчука С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі - відповідач, Головне управління), у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з пенсійного забезпечення за період з 06 березня 2018 року по 30 червня 2018 року в розмірі 9794,12 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. Так, позивач проживав у м. Перевальськ, Луганської області. Після початку проведення антитерористичної операції, ОСОБА_1 покинула своє місце проживання на цій території, перемістилась до Херсонської області та проживає за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку із тим, що територія Луганської області (у тому числі м. Перевальськ) опинилася на непідконтрольній Україні території. В подальшому позивача взято на облік, як внутрішньо переміщену особу. 06 березня 2018 року позивачу надано третю групу інвалідності. За результатами звернення позивача до Головного управління із заявою про призначення пенсії по інвалідності, із листів відповідача вбачається, що ОСОБА_1 призначено та нараховано відповідну пенсію за березень-червень 2018 року в розмірі 9794,12 грн. Повідомлено, що виплату пенсії за період з березня по червень 2018 року буде проведено у порядку, встановленому постановою Кабміну № 335 від 25 квітня 2018 року, якою внесено зміни до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, що затверджені постановою Кабміну від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». Але станом на дату звернення позивача до суду із даним позовом, заборгованість по пенсійним виплатам за наведений період залишається невиплаченою. Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати нарахованих йому сум пенсії. Із цих підстав просив задовольнити позовні вимоги.

30 листопада 2018 року позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення її недоліків. Позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом.

Ухвалою від 17 грудня 2018 року відкрите спрощене провадження без повідомлення учасників справи (письмове провадження).

Варто зазначити, що суддя Гомельчук С.В. перебував у плановій відпустці у період з 26 грудня 2018 року по 11 січня 2019 року включно.

14 січня 2019 року до суду подано відзив на позовну заяву.

У відзиві відповідач не погоджується із позицією, викладеною у позовній заяві. Зауважує на тому, що виплата пенсії за минулий період (з 06.03 по 30.06.2018 року) в сумі 9794,12 грн. буде проведена відповідно до вимог постанови Кабміну від 08.06.2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» із врахуванням змін, внесених постановою Кабміну від 25.04.2018 року № 335.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що спірні правовідносини стосуються нарахування і виплати ОСОБА_1 пенсії у період з 06 березня по 30 червня 2018 року.

ОСОБА_1 вказує на своє право щодо отримання пенсії за вказаний період як громадянки України, яка має право на належне соціальне та пенсійне забезпечення, гарантоване їй Конституцією України.

Крім того, судом встановлено, що з 06 березня 2018 року позивачу за новим місцем проживання призначено пенсію по інвалідності.

Із довідки від 16 березня 2015 року № НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт НОМЕР_4, виданий 15.12.1998 року Перевальським РВ УМВС України в Луганській області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, взята на облік як внутрішньо переміщена особа із фактичним місцем проживання (перебування): АДРЕСА_1.

За результатами направлених позивачем запитів на адресу Головного управління, відповідач згідно листів від 14 червня 2018 року № 630/к/99-16 та 03 серпня 2018 року №740/К-99-16 вказав на те, що з 06 березня 2018 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Генічеському відділі Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, як одержувач пенсії по інвалідності. Розмір пенсії складає 2551,41 грн. Нараховані пенсійні кошти за період з 06 березня по 30 червня 2018 року будуть виплачені згідно приписів постанови Кабміну від 08 червня 2016 року № 365.

Станом на момент розгляду даної справи, пенсія позивачу за запитуваний період не виплачена.

Позивач вважає наведену бездіяльність Головного управління протиправною, що і стало підставою для його звернення до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно- правових статусів особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У зазначеному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади та механізм функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі-Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону № 1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Варто наголосити на тому, що питання заборгованості по пенсії за період з 06.03.2018 року по 30.06.2018 року, не є спірним. Відповідачем пенсія за вказаний період нарахована у повному обсязі, однак, не виплачена з посиланням на п. 15 "Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам".

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 335 внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: «Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України», враховуючи наведене позивачу не сплачено заборгованості за минулий період.

Суд вважає таку позицію неприйнятною, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (ст.ст. 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону №1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов'язання відповідача вчинити дії, варто зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій.

Судом встановлено, що позивачу з 06.03.2018 року по 30.06.2018 року нараховувались пенсійні виплати.

Разом з тим, позивач у позовній заяві просить суд визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Херсонській області щодо невиплати пенсії позивачу, але з урахуванням наданих висновків суду та на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд вважає, що відповідачем допущено не бездіяльність, а навпаки, вчинено дії, спрямовані на нарахування та подальше акумулювання заборгованості по пенсії позивача.

За таких обставин, враховуючи положення частини другої статті 9 КАС України, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати заборгованості з пенсійних виплат позивачеві з 06.03.2018 року по 30.06.2018 року.

На підставі ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, з наведеного вбачається, що відповідач не надав суду достатніх доказів щодо безпідставності заявлених позовних вимог, тому, враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку про порушення прав ОСОБА_1 та відновлює їх шляхом зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області виплатити ОСОБА_1, пенсію за період з 06 березня по 30 червня 2018 року.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовній вимоги підлягають задоволенню частково.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про задоволення основних вимог позивача, відповідно до вимог статей 139, 244, 246 КАС України, слід присудити на користь позивача здійснені ним і документально підтверджені судові витрати (судовий збір) у сумі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 9, 12, 14, 139, 241 - 246, 205, 255 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України Херсонської області (73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) щодо невиплати ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_3, АДРЕСА_1) пенсії по інвалідності за період з 06 березня 2018 року по 30 червня 2018 року.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України Херсонської області (73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) виплатити ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_3, АДРЕСА_1) пенсію по інвалідності за період з 06 березня 2018 року по 30 червня 2018 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України Херсонської області (73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_3, АДРЕСА_1) судовий збір, сплачений за подання до суду позовної заяви в сумі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні, вісімдесят копійок), шляхом безспірного списання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Гомельчук С.В.

кат. 10.2.4