Справа № 2а-17726/09/0470
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2019-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 січня 2019 року м. Дніпросправа № 2а-17726/09/0470

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Дурасової Ю.В., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції у м. Дніпропетровську на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2011 року у справі №2а-17726/09/0470 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції у м. Дніпропетровську про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 14 грудня 2009 року звернулась до суду з позовом до Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції у м. Дніпропетровську, згідно з яким, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить визнати недійсними та скасувати прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення від 01.10.2009р. № /0 в частині суми 1156,35 грн. та № /0 на суму 15008,50 грн. повністю.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вказані податкові повідомлення-рішення повинні бути скасовані, оскільки відповідач: під час перевірки сукупного чистого доходу позивача за 2008 рік безпідставно не врахував у складі витрат внесену позивачем до бюджету суму ПДВ у розмірі 4447 грн.; безпідставно виключив зі складу витрат позивача суму фактично оплачених витрат в сумі 7250 грн. та донарахував податок; не повідомив позивача про те, що податкова декларація за травень 2008 року не визнана як податкова та безпідставно не визнав податковий кредит в сумі 6000 грн.; безпідставно донарахував податкові зобов'язання за грудень 2007 року в сумі 3409 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2011 року адміністративний позов задоволено повністю.

Суд визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції у м. Дніпропетровську від 01.10.2009р. № /0 в частині суми 1156,35 грн. та № /0 на суму 15008,50 грн. повністю.

Рішення суду мотивована тим, що відповідачем не доведена правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповідач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає про безпідставне неврахування судом першої інстанції обставин того, що заниження податкових зобов'язань за грудень 2007 року на загальну суму 3409 грн. виникло у зв'язку з тим, що на розрахунковий рахунок надійшли кошти від ТОВ «Гамма Медіка», які не були відображені; заниження податкових зобов'язань за травень 2008 року на суму 6370 грн. виникло у зв'язку з тим, що позивач надіслала відповідачу декларації з ПДВ за травень 2008 року та червень 2008 року, які не сформовано належним чином.

Крім того, податковий кредит за травень 2008 року в сумі 6369,97 грн. не прийнятий.

Згідно з запереченнями на апеляційну скаргу, позивач зазначаючи про її необґрунтованість, просить у задоволені скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2014 року апеляційну скаргу було задоволено, постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову якою у задоволені позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного суду від 29 серпня 2018 року касаційну скаргу позивача задоволено частково, постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з зазначеною постановою, позивач не погодився з рішенням суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволені позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № /0 на суму 15008,50 грн. Крім того, Верховний суд зазначив, що судом апеляційної інстанції не була надана оцінка, встановлених податковим органом, порушень ведення позивачем податкової звітності, у зв'язку із чим були визначені суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість; рішення суду не містить належної правової оцінки податкового повідомлення-рішення №/0 від 01.12.2009 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що в період з 01.10.2007 по 30.09.2009 відповідачем проведена планова виїзна документальна перевірка позивача з питань правомірності формування податкового кредиту та податкових зобов'язань, валових доходів та валових витрат, за результатами якої складений акт від 25.11.2009 року за №8033/17-3/17-3/НОМЕР_1 (далі - акт перевірки) (т. 1 а.с. 14-24).

Відповідно до висновків цього акта позивач допустила заниження валового доходу за 4-й квартал 2007 р. на 8228,00 грн. та за 2008-й рік на 3832,28 грн.; завищення валових витрат за 2008 р. на суму 7709,02 грн., в результаті чого відповідачем донараховано податку з доходів фізичних осіб в сумі 2965,40 грн.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 01.12.2009 року:

№/0, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за основним платежем податок з доходів фізичних осіб у розмірі 2965,4 грн. (т.1 а.с.12)

№ /0 яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за основним платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 9779 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 5229,50 грн. (т.1 а.с.13).

Правомірність та обґрунтованість вказаних рішень відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов повністю, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірні рішення відповідачем прийнято протиправно.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон № 996-ХIV.

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до наведеного вище визначенні господарські операції пов'язані не з фактом підписання договорів, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Згідно з п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до п. 5.2.1 та п. 5.5.1 ст. 5 цього Закону до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті; будь-які витрати, пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.

Пунктом 1.32. ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» визначено, що господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Тобто, визначальною ознакою валових витрат є їх безпосередній зв'язок з господарською діяльністю платника податку. При цьому, господарська діяльність платника податку являє собою сукупність господарських операцій, які відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначаються як дії і події, які викликають зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Судом першої інстанції встановлено що між позивачем та ФОП Скрипник (виконавець) укладено договори про надання інформаційно-консультаційних послуг від 10.01.2008 року та 04.04.2008 року, відповідно до яких останній зобов'язувався надати позивачу за плату інформаційно-консультаційні послуги. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що витрати позивача на інформаційно-консультаційні послуги підтверджуються: актами прийому-передачі наданих послуг до контрактів, а акти виконаних робіт від 30.03.08р. та від 30.06.08р., товарні чеки від 30.03.08р. та від 30.06.08р. містять всі необхідні реквізити щодо первинного документу, передбачені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також підписані уповноваженими представниками сторін, тобто відомості, за якими можливо ідентифікувати особу, яка підписала первинний документ.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки вказані документи в матеріалах справи відсутні та як наслідок судом першої інстанції не досліджувались. При цьому позивачем на підтвердження своїх доводів щодо протиправності податкового повідомлення-рішення від 01.10.2009р. № /0 в частині суми 1156,35 грн. не було надано на пропозицію апеляційного суду жодного з перелічених вище документів в підтвердження отримання ним інформаційно-консультаційних послуг та їх пов'язаності з його фінансово-господарською діяльністю з метою отримання доходу (т.1 а.с. 213).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про правомірність висновків відповідача щодо завищення позивачем валових витрат за 2008 р. на суму 7250 грн., в результаті чого відповідачем донараховано податку з доходів фізичних осіб в сумі 1156,35 грн. та відсутність підстав для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 01.10.2009р. №/0 в частині суми 1156,35 грн.

Крім того, згідно з актом перевірки перевіркою достовірності відображення показників у поданих деклараціях з податку на додану вартість (рядки 1-9, колонки Б) за період з 01.10.2007 року по 30.09.2009 року встановлено заниження позивачем податкових зобов'язань на суму 9779 грн., чим порушено підпункт 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України №16897-ВР.

Заниження податкових зобов'язань за грудень 2007 року на загальну суму 3409 грн. виникло у зв'язку з тим, що на розрахунковий рахунок позивача надійшли кошти від ТОВ «Гамма Медіка», які не були відображені, заниження податкових зобов'язань за травень 2008 року на суму 6370 грн. виникло у зв'язку з тим, що підприємець надіслала декларацію з ПДВ за травень 2008 року, червень 2008 року, які оформлені за формою затвердженою наказом ДПА України від 15.06.2005 року №213 та 30.03.2008 року втратили свою чинність.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач подала декларацію з ПДВ за травень 2008 р. до податкового органу, у якій задекларувала суму податкових зобов'язань у розмірі 6370 грн., податковий кредит в сумі 6000 грн. та суму ПДВ до сплати в бюджет в розмірі 370 грн., а також сплатила вказану суму податку. Зазначені обставини відповідачем не заперечуються.

Згідно з підпунктом «б» Закону № 2181 « 4.2.2.Контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо:

6) дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях».

Між тим, акт перевірки не містить відомостей про заниження позивачем сум податкових зобов'язань з податку на додану вартість у травні 2008 року, тобто дані документальної перевірки не свідчать про заниження суми податкових зобов'язань позивача, заявлених у податковій декларації.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, акт перевірки та повідомлення-рішення №/0 містять суперечливі відомості, тобто рішення не відповідає висновкам акта перевірки: у розділі III «Висновки» акта зазначено про не подання декларації за травень 2008 р., тоді як в рішенні - зазначено про визначення суми податкового зобов'язання на підставі п.п. «б» п.п 4.2.2 п.п. 4.2.2 п. 4.2 ст.4 Закону № 2181 (у зв'язку з з'явленням в податковій декларації заниженої суми податку).

Проте, факт заниження платником суми податку відсутній, оскільки якщо податкова декларація не прийнята до обліку в податковому органі, то сума податку у ній не заявлена, а значить і не занижена.

Крім того, щодо висновків відповідача про порушення позивачем вимог п.п. 7.3.1 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» № 168/97 -ВР (далі - Закон № 168/97-ВР) суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідач жодним чином не зазначив у акті перевірки у чому полягають порушення з боку позивача п.п.7.3.1.п. п.7.3 ст. 7 Закону № 168/97-ВР.

Відповідно до п.п. 7.3.1 п. 7.3 Закону № 168/97-ВР - датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: ... у разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку; або дата відвантаження товарів.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що позивач відповідно до цього Закону виписав податкові накладні та нарахував податкові зобов'язання з ПДВ у сумі 3146 грн. за першою з подій, а саме за датою відвантаження товарів ТОВ «Гамма Медіка» та включив їх у повному обсязі в декларацію з ПДВ за травень 2008р., а також нарахував податкові зобов'язання з ПДВ в сумі 3224 грн. за першою з подій, а саме за датою відвантаження товарів ТОВ «РОМ» та включив їх у повному обсязі в декларацію з ПДВ за травень 2008р., а всього за травень 2008р. - 6370 грн.

Це повністю підтверджує відповідач актом перевірки, а саме даними в таблиці 17 (рядок 5, графа 5) на стор. 10.

Однак, встановивши перевіркою суму ПДВ з продажу у травні 2008р. - 6370 грн., відповідач не зменшив її на суму податкового кредиту 6000 грн., тобто не визначив різницю між податковими зобов'язаннями та податковим кредитом, порушивши приписи п.п. 7.7.1 ст.7 Закону № 168/97-ВР, тому визначення суми податкового зобов'язання 6370 грн. не ґрунтувалось на вимогах Закону №168/97-ВР.

Щодо висновків відповідача про заниження позивачем податкових зобов'язань за грудень 2007 року на загальну суму 3409 грн., враховуючи надходження коштів від ТОВ «Гамма Медіка», та їх не відображення у звітності з ПДВ за грудень 2007 р..

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідач помилково не звернув увагу на те, що хоча у грудні 2007 року позивач дійсно отримав зазначені кошти, проте, податкові зобов'язання з ПДВ у сумі 3409 грн. не включив до податкової декларації за грудень 2007 р., оскільки всю суму ПДВ було включено до податкових зобов'язань у попередніх звітних періодах відповідно до п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону 168/97-ВР - за правилом першої події: до декларації за жовтень 2007р. :

под. накладну від 28.08.2007р. № 47 на суму ПДВ 2904,80 грн.;

под. накладну від 03.09.2007р. № 48 на суму ПДВ 2321,20 грн.;

под. накладну від 12.09.2007р. № 50 на суму ПДВ 2800,00 грн.

Факт нарахування позивачем податкових зобов'язань з ПДВ за першою подією підтверджується реєстром виданих податкових накладних, який надавався для перевірки, розділ II «Видані податкові накладні» за жовтень 2007р. у пунктах №№ 4, 8 та 9 якого відображені обсяги продажу за операціями з покупцем ТОВ «Гамма Медіка» та сума нарахованих податкових зобов'язань, відповідно до цих позицій (пунктів): 2904,80 грн., 2321,20 грн. та 2800,00 грн.; актом перевірки (стор.8), у якому зазначено (під таблицею 15), що до складу податкових зобов'язань з ПДВ у 4 кв. 2007р. включені податкові накладні серпня та вересня 2007р.; таблицею 15 на сторінці 8 акта, у першому та другому рядках якої зазначено:« 2007р.» «жовтень» і одночасно по рядку «жовтень» у графі № 3 «за даними декларації» зазначена сума ПДВ 13032 грн. та у графі №6 «за наслідком перевірки» зазначена сума ПДВ 13031,6 грн.

Таким чином, при дослідженні первинних документів та реєстрів виданих податкових накладних позивача не було встановлено відхилень задекларованих даних із даними згідно з документами позивача.

При цьому суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що відповідач не зазначив у акті перевірки - з якої суми та яким чином він обчислив суму ПДВ в розмірі 3409 грн. та згідно з яким документом (платіжне доручення, виписка банку по рахунку, та які реквізити цих документів), а також не зазначив призначення платежу в платіжному документі та суму платежу.

Враховуючи те, що контролюючим органом під час перевірки не виявлено факту заниження в податковій декларації позивача податку на додану вартість та не підтверджується ні нормативно, ні документально нарахована відповідачем сума в розмірі 3409 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що податкове повідомлення-рішення № /0 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки не є обґрунтованим та таким, що прийнято без урахування всіх обставин, що мають значення при прийнятті рішення суб'єктом владних повноважень, та з перевищенням повноважень.

Щодо неможливості відповідача визначити декларації позивача з ПДВ за травень 2008 року, червень 2008 року як податкові та направлення у зв'язку з цим позивачу рекомендованим листом про вручення повідомлення про необхідність оформлення декларації з ПДВ за травень 2008 року (рекомендований лист про вручення № 904 від 06.06.2008 року) та її надання до контролюючого органу до 20.06.2008 року, а за червень 2008 року (лист № 21295/10/28-2-070) для надання до 20.07.2008 року слід зазначити наступне.

Як вже зазначалося вище, акт перевірки не містить інформації про обґрунтовані причини невизнання відповідачем декларації позивача з податку на додану вартість за травень 2018р.

Згідно з п.п. 4.1.2. ст. 4 Закону Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо недопущення зловживань правом на оскарження № 2181-VI від 13.05.2010 року (далі - Закон № 2181-VI) встановлено вичерпний перелік умов, за яких декларація може бути не визнана податковою декларацією, а саме : якщо в ній не зазначено обов'язкових реквізитів; її не підписано відповідними посадовими особами; не скріплено печаткою платника податків.

В той же час відповідач в акті перевірки (сторінка 9, третій абзац знизу) зазначив про те, що до початку перевірки позивач не подавав уточнюючі розрахунки з ПДВ за травень 2008р. у зв'язку з самостійним виправленням виявлених помилок.

Цим самим відповідач визнав подану декларацію за травень 2008р. податковою декларацією, оскільки уточнюючі розрахунки подаються лише у разі виявлення помилок у показниках раніше поданої податкової декларації відповідно до п.5.1. Закону № 2181-VI.

Відповідно до підпункту 4.1.2. пункту 4.1. статті 4 цього Закону (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Податкова декларація приймається без попередньої перевірки зазначених у ній показників через канцелярію,... Податкова звітність, отримана контролюючим органом від платника податків як податкова декларація, що заповнена ним усупереч правилам, зазначеним у затвердженому порядку її заповнення, може бути не визнана таким контролюючим органом як податкова декларація, якщо в ній не зазначено обов'язкових реквізитів, її не підписано відповідними посадовими особами, не скріплено печаткою платника податків.

Відповідно до пункту 4.3. Порядку заповнення та подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом ДПА України №166 від 30 травня 1997 року, податкова звітність, отримана контролюючим органом від платника податків як податкова декларація, що заповнена ним всупереч правилам, зазначеним у затвердженому порядку її заповнення, може бути не визнана таким контролюючим органом як податкова декларація, якщо в ній не зазначено обов'язкових реквізитів, її не підписано відповідними посадовими особами, не скріплено печаткою платника податків. У цьому разі, якщо контролюючий орган звертається до платника податків з письмовою пропозицією (письмове звернення надсилається поштою з повідомленням про його вручення) надати нову податкову декларацію з виправленими показниками (із зазначенням підстав неприйняття попередньої), то такий платник податків має право: надати таку нову декларацію разом зі сплатою відповідного штрафу; оскаржити рішення податкового органу в порядку апеляційного узгодження.

Таким чином, повноваження органів державної податкової служби щодо прийняття податкових декларації обмежено вичерпним переліком - прийняти декларацію або відмовити в її прийнятті з підстав, визначених законом.

Отже суд першої інстанції враховуючи те, що у відповідності до абз. 5 п.4.1.2 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», податкова декларація, подана платниками податків до податкового органу, може бути не визнана як податкова звітність лише у трьох випадках, перелік яких є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню, а також, що прийняття і облік податкової звітності (в тому числі, заповненої з помилками) - це обов'язок, а не право податкового органу, дійшов обґрунтованого висновку проте, що дії відповідача по застосуванню штрафу за не подання декларації є незаконними.

Жодних інших підстав, ніж у трьох вищезазначених випадках, для невизнання податковою звітністю наданих декларацій Законом № 2181-VI., та іншими нормативними актами не передбачено.

Формальна невідповідність допущена підприємством у формі бланка декларації, а не у її змісті, не призвела до збільшення або зменшення податкових зобов'язань платника податків. Крім того, такі формальні невідповідності не є підставою для невизнання податкової декларації податковою звітністю, у відповідності до вимог абзацу 5 підпункту 4.1.2 пункту 4.1 статті 4 Закону № 2181-VI та враховуючи, що декларація містить обов'язкові реквізити, підписана відповідною посадовою особою та скріплена печаткою. Таким чином, відповідач не мав правових підстав для невизнання податкової декларації позивача податковою звітністю, а зобов'язаний був прийняти її до обліку.

Крім того суд першої інстанції обґрунтовано зазначив наступне.

Зміст акта перевірки (стор. 9) підтверджує факт, що декларація за травень 2008р. була подана. Тому «Висновок» акта, що декларація не подана, є безпідставним, оскільки дані акта перевірки стосовно неподання позивачем до ДПІ декларації за травень 2008 р. не відповідають фактичним обставинам справи.

Податковим повідомленням-рішенням №/0 до позивача протиправно застосована штрафна санкція саме за неподання податкової декларації з ПДВ за травень 2008 року на підставі пп.17.1.1 п.17.1 ст.17 Закону №2181.

Відповідач застосував до позивача штраф 170 грн., (згідно з висновком акта): за не подання декларації з ПДВ за червень 2008 року на підставі п.п.17.1.1 п.17.1 ст.17 Закону № 2181-VI .

Разом з цим, висновки податкової інспекції, щодо порушення позивачем п.п. 4.1.4 п.4.1 ст.4 Закону №2181 не відповідають фактичним обставинам по справі, та змісту нормативних актів які були чинними на той час та регламентували вказані правовідносини, а тому застосування штрафу за не подання декларації за червень 2008р. є безпідставним та помилковим, з огляду на наступне.

В таблиці № 15 на стор. 8 акта в рядку «червень» в розділі «За даними декларацій» містяться показники декларації, а в розділі «Відхилення» таблиці по цьому ж рядку відображені нулі.

Таким чином, відповідач повністю підтверджує достовірність задекларованих позивачем податкових зобов'язань за червень 2008 р.

Повноваження органів державної податкової служби щодо прийняття податкових декларацій, в тому числі і уточнюючих розрахунків, обмежено вичерпним переліком - прийняти декларацію або відмовити в її прийнятті з підстав, визначених законом.

Акт перевірки (стор. 9) містить інформацію про подання позивачем уточнюючого розрахунку податкових зобов'язань з ПДВ за червень 2008р. Оскільки поданий позивачем уточнюючий розрахунок податкових зобов'язань з ПДВ за червень 2008р. відповідачем повернуто не було; рішень про не визнання його податковою декларацією відповідач не приймав; відомостей про прийняття таких рішень позивачу не надсилав, то зазначений уточнюючий розрахунок вважається прийнятим. Оскільки законодавством України передбачено, що поданню уточнюючого розрахунку податкових зобов'язань обов'язково передує подання до податкового органу податкової декларації, то відповідач міг прийняти та провести в обліку уточнюючий розрахунок лише за умови попереднього прийняття ним податкової декларації.

Іншого порядку подання платником податку уточнюючого розрахунку та прийняття його податковим органом - законодавством не передбачено.

Тому, прийнявши від позивача уточнюючий розрахунок податкових зобов'язань з ПДВ за червень 2008р., відповідач визнав податковою декларацією подану відповідачем у липні 2008р. податкову декларацію за червень 2008р., а тому «Висновки» акта перевірки суперечать діючому законодавству та фактичним обставинам справи.

Таким чином, порушення ведення податкової звітності позивачем контролюючим органом не доведено, а отже не відбулось.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного обов'язок виконав лише частково.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи в частині позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення від 01.10.2009р. № /0 на суму 15008,50 грн., об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення в цій частині без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині рішення суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій частині слід залишити без змін, та скасувати його в іншій частині в зв'язку з недоведеністю обставин справи які суд першої інстанції вважає встановленими. Отже апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 2 частини 1 статті 315, пунктом 2 частини 1 статті 317, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції у м. Дніпропетровську - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2011 року у справі №2а-17726/09/0470 - скасувати в частині задоволення позову про визнання протиправним та скасування прийнятого Лівобережною міжрайонною державною податковою інспекцією у м. Дніпропетровську податкового повідомлення-рішення від 01.10.2009р. № /0 в частині суми 1156,35 грн. та у задоволені позову в цій частині відмовити.

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 11 січня 2019 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя Ю.В. Дурасова

суддя А.В. Суховаров