Справа № 420/6114/18
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2019-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6114/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Завальнюка І.В. розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Малиновського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати їй в серпні та вересні 2018 р. пенсійних виплат; зобов'язати відповідача виплатити позивачу заборгованість по пенсії за серпень та вересень 2018 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є громадянкою України, пенсіонером та обліковується в Малиновському ОУПФУ в м. Одесі як внутрішньо переміщена особа. Підставою для звернення до суду є не здійснення відповідачем виплати пенсії позивачці за серпень та вересень 2018 року без законних для цього підстав. Так, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Затверджений постановою КМУ № 365 від 08.06.2016 Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат, як підзаконний нормативно-правовий акт, не може підміняти собою закони, яким врегульовані відповідні правовідносини, або суперечити їм. Невиплату позивачці пенсії за серпень, вересень 2018 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV та з порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки є втручанням у право власності позивачки.

Ухвалою судді від 07.12.2018 відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

26.12.2018 до канцелярії суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на те, що зупинення виплати пенсії позивачу обумовлено наданим до управління списком внутрішньо-переміщених осіб щодо перетину кордону. 15.08.2018 управлінням надіслано запит до управління соціального захисту населення на отримання інформації стосовно фактичного перебування позивача, а 20.08.2018 позивач звернулася до управління ПФУ із заявою про відновлення виплати пенсії. Розпорядженням управління ПФУ від 21.09.2018 та протоколом від 25.09.2018 позивачу нараховано пенсію за жовтень 2018 р. в сумі 2523,31 грн. та борг за серпень та вересень в сумі 5046,62 грн. При цьому постановою КМУ № 365 від 08.06.2016 передбачено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного КМУ.

Згідно ст.263 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України (паспорт серії НОМЕР_3) та згідно довідки від 29.06.2016 № Управління праці та соціального захисту населення перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Позивач є пенсіонером, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_2, та з 29.06.2016 перебуває на обліку в Малиновському об'єднаному управління Пенсійного фонду України в м. Одесі.

За обставин справи, 07.08.2017 на адресу Малиновського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі надійшов список внутрішньо переміщених осіб щодо перетину кордону, який надано департаментом інформаційних технологій та електронних реєстрів Пенсійного фонду України, в якому присутнє прізвище позивача. У зв'язку із цим управлінням ПФУ з серпня 2018 р. по особовому рахунку позивача виплату пенсії припинено.

15.08.2018 Малиновським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі надіслано запит до управління соціального захисту населення на отримання інформації стосовно фактичного перебування позивача.

20.08.2018 ОСОБА_1 звернулася до Малиновського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі із заявою про відновлення виплати пенсії, на що 30.08.2018 позивачці надано відповідь про те, що на надіслано запит до управління соціального захисту населення на отримання інформації стосовно фактичного перебування позивача.

Згідно листа управління соціального захисту населення в Малиновському районі від 11.09.2018 ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1

На підставі вказаного листа Малиновським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі розпорядженням від 21.09.2018 та протоколом від 25.09.2018 позивачу нараховано пенсію за жовтень 2018 р. в сумі 2523,31 грн. та борг за серпень та вересень в сумі 5046,62 грн. Нарахований за серпень та вересень борг в сумі 5046,62 грн. відповідачем не сплачений, оскільки відповідний порядок Кабінетом Міністрів України не визначений.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначену бездіяльність необґрунтованою, а позовні вимоги підлягаючими задоволенню у зв'язку з наступним.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У зазначеному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до Преамбули Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року (далі - Закон України № 1058) цей Закон, зокрема, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Частиною 3 статті 4 Закону України № 1058 визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Вимогами статті 5 Закону України № 1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до пункту 16 Прикінцевих положень Закону України № 1058 до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

За приписами частини першої статті 47 Закону України № 1058 пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону України № 1058 передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ розширеному тлумаченню не підлягає та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 49 Закону України № 1058 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

З огляду на матеріали справи, наявність заборгованості щодо виплати ОСОБА_1 пенсії за серпень та вересень 2018 р. в сумі 5046,62 грн. Малиновським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі визнається та не заперечується.

Відповідач, обґрунтовуючи правомірність припинення виплати пенсії, посилається норми Постанови Кабінету Міністрів України №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». Однак, як свідчить аналіз положень Закону № 1058, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону. Разом із тим, наявність передбачених статтею 49 Закону України № 1058 підстав для припинення виплати пенсії позивачу відповідач не наводить.

Суд зазначає, що за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Тому, припиняючи виплату пенсії позивачеві за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу у серпні та вересні 2018 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналогічний правовий підхід застосовано в постанові Верховного Суду від 02.10.2018 по справі № 185/9755/16-а, висновки якого, відповідно до частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягають врахуванню судами.

За таких обставин, враховуючи відсутність факту прийняття відповідного рішення, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу пенсії, тому суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати їй пенсії у серпні та вересні 2018 року та зобов'язання виплатити заборгованість, у зв'язку із чим суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими до задоволення.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Однак відповідачем не доведено законності його правозастосування у спірних правовідносинах, зокрема законності звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача. У відзиві фактично відсутні адекватні відповіді на доречні та важливі аргументи позивача, однак при цьому зазначається про правомірність невиплати заборгованості через відсутність визначеного Кабінетом Міністрів України відповідного правового механізму, та відсутність підстав для задоволення позову.

Рішення про зобов'язання відповідача вчинити певні суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов'язку вчинити певну дію. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач, але не може втручатися в його компетенцію.

При цьому суд враховує, що при відкритті провадження у справі судом помилково не вирішення клопотання позивача про звільнення її від сплати судового збору, яке обґрунтоване скрутним матеріальним становищем, розміром її пенсії (2523,31 грн. на місяць) та характером спору, пов'язаним із захистом її соціальних прав.

Згідно з ч.1 ст.133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Вирішуючи клопотання, суд враховує п.66 Рішення Європейського суду з прав людини "Креуз проти Польщі", згідно якого, незабезпечення належного балансу між інтересами держави у стягненні судових зборів за розгляд позовів, з одного боку, та інтересом позивача у відстоюванні свого позову в суді, з другого боку є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції. Накладання судових зборів на заявника становило непропорційне обмеження його права доступу до суду. Збір, який вимагався від заявника за розгляд його справи, був надмірним. Внаслідок цього він утримався від позову, і його справу так і не було розглянуто судом. Це, на думку Суду, завдало шкоди самій суті його права на доступ до суду.

З огляду на наведені позивачем причини несплати нею судового збору в повному обсязі, суд вважає за можливе перенесення строку виконання обов'язку позивача щодо сплати судового збору на інший час, а саме до вирішення справи.

При викладених вище обставинах, судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 263 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_4) до Малиновського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (65007, м. Одеса, вул. Прохоровська, 3; ) про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Малиновського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за серпень та вересень в 2018 році.

Зобов'язати Малиновське об'єднане управління Пенсійного фонду України виплатити ОСОБА_1 заборгованість по виплаті пенсії за серпень та вересень 2018 року в розмірі 5046,62 грн. (п'ять тисяч сорок шість грн. 62 коп.).

Відстрочити ОСОБА_1 сплату судового збору до вирішення справи.

Стягнути з бюджетних асигнувань Малиновського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на користь Державного бюджету України (отримувач коштів УК у м. Одесі/Київський р-н/22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38016923; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача 4032; код класифікації доходів бюджету 22030101; призначення платежу *;101; судовий збір) судовий збір в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.