Справа № 160/7593/18
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року Справа № 160/7593/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області
про визнання протиправною відмови та зобовязання вчинити певні дії, -
11.10.2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- визнати неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у поверненні помилково сплаченого збору на обовязкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 4560,00 грн.;
- зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області звернутися із поданням до територіального органу Державної казначейської служби України про повернення ОСОБА_1 суми збору на обовязкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 4560,00 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що ним було сплачено збір на обовязкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 1% від вартості обєкта купівлі-продажу, у звязку з тим, що позивач придбав житло вперше, він звернувся до відповідача із заявою про повернення безпідставно сплаченого збору на обовязкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, при цьому відповідачем було відмовлено позивачу у поверненні помилково сплаченого збору. Позивач вважає вказану відмову необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, у звязку з чим просив суд позовні вимоги задовольнити.
16.10.2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було залишено позовну заяву без руху через невідповідність вимогам ст.ст.160, 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали від 16.10.2018 року позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.
09.11.2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
04.12.2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що надана відповідачем відмова є обґрунтованою та прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства, у звязку з тим, що діючим законодавством України про загальнообовязкове державне пенсійне страхування не передбачено порядок повернення збору на обовязкове пенсійне страхування та вказано, що відповідач не наділений повноваженнями щодо визнання дійсності правочину операцій з купівлі-продажу нерухомого майна, у звязку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Справу розглянуто відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 24.02.2012 року ОСОБА_1 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ціною 456000,00 грн. відповідно до договору купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_2 та зареєстровано у реєстрі за №183.
При посвідченні угоди, відповідно до статті 49 закону України «Про нотаріат» позивачем було сплачено збір на обовязкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 1% від вартості обєкта купівлі-продажу, що становить 4560,00 грн., що підтверджується копією квитанції від 24.02.2012 року, наявної в матеріалах справи.
26.07.2018 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою, в якій, вказано що позивач 24.02.2012 року придбав житло вперше, у звязку з чим просив повернути безпідставно сплачений збір на обовязкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 4 560,00 грн. та вжити всіх заходів передбачених законодавством щодо повернення позивачу вказаного збору.
Позивач не погоджується з вказаною відповіддю, вважає її фактичною відмовою від повернення помилково сплачених коштів та вважає її такою, що не відповідає вимогам законодавства, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Порядок справляння та використання збору на обов'язкове державне пенсійне страхування визначає Закон України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» від 26.06.1997 № 400/97-ВР.
Відповідно до пункту 9 статті 1 даного Закону платниками збору на обов'язкове пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше. Нерухомим майном визнається жилий будинок або його частина, квартира, садовий будинок, дача, гараж, інша постійно розташована будівля, а також інший об'єкт, що підпадає під визначення групи 3 основних засобів та інших необоротних активів згідно з Податковим кодексом України.
Питання сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій згідно із Законом України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовані Порядком сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 № 1740 (далі - Порядок).
Згідно з пунктом 15-1 Порядку збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.
Пункт 15-3 Порядку передбачає, що нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.
З огляду на вищевказані норми Закону та Порядку, суд дійшов висновку, що громадяни, які придбавають нерухоме майно, вперше не є платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування та звільнені від його сплати в розмірі 1 % від вартості нерухомого майна (квартири), зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 10.10.2018 № 140884367, ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2, придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 24.02.2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 183.
Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивача про придбавання ним житла вперше, чи підтверджували б реєстрацію на праві приватної власності за позивачем будь-якого іншого нерухомого майна та свідчили б про відсутність у нього права на звільнення від сплати збору, відповідачем не надано.
Отже, квартира за адресою: АДРЕСА_2 відноситься до таких, що придбана позивачем вперше, у звязку з чим позивач не був зобовязаний сплачувати збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 1 % від його вартості.
Частиною другою статті 45 Бюджетного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.
Відповідно до пункту 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Мінфіну від 03.09.2013 № 787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.
Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України (далі органи ДФС) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.
Згідно з пунктом 7.2 Порядку ведення органами Пенсійного фонду України обліку надходження сум єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та інших платежів, затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 27.09.2010 № 21-2, яким установлено механізм здійснення органами Пенсійного фонду України обліку надходження сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, суми помилково сплачених платежів зараховуються в рахунок майбутніх платежів або повертаються платникам на підставі заяви.
Отже, законодавством визначено порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджетів, який передбачає наявність подання відповідного органу, що контролює справляння надходжень бюджету, з метою внесення його платником до органу Державної казначейської служби України.
При цьому, суд зазначає, що статтею 43 Податкового кодексу України визначені умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань, відповідно до якої помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті.
Обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми (п.43.3 ст. 43 Податкового кодексу України).
Відповідно до п. 102.5 ст. 102 Податкового кодексу України заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов'язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом, можуть бути подані не пізніше 1095 дня, що настає за днем здійснення такої переплати або отримання права на таке відшкодування.
Тобто, платник має право на повернення помилково сплачених грошових коштів у випадку подання ним заяви про таке повернення з урахуванням дотримання строків давності, встановлених п.102.5 ст.102 Податкового кодексу України, які необхідно обчислювати з моменту фактичної сплати платником податків суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов'язань.
Суд зазначає, що Податковим кодексом України імперативно встановлено початок перебігу 1095 днів - за днем виникнення такої переплати.
Судом встановлено, що право позивача на звернення щодо повернення помилково сплаченого збору на обовязкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна виникло - 24.02.2012 року при посвідченні договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 з моменту сплати такого збору, при цьому позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою про повернення такого збору лише - 26.07.2018 року.
Таким чином, суд встановив, що позивачем не дотримано строки, встановлені п. 43.3 ст. 43 та п. 102.5 ст. 102 Податкового кодексу України, для звернення із заявою про повернення помилково сплачених коштів, оскільки строки давності потрібно відраховувати, починаючи з моменту настання факту сплати надмірної чи помилкової суми коштів до відповідного бюджету, та до моменту подання платником податку заяви про повернення надміру чи помилково сплаченої суми грошового зобов'язання.
Суд звертає увагу, що спірні правовідносини безпосередньо повязані з правом позивача на повернення помилково сплаченої суми грошового зобовязання, а саме зі сплати збору на обовязкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, а отже предметом спірних правовідносин є право на повернення вказаного грошового зобовязання, а вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є похідними від них.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржувана відмова відповідача, щодо повернення помилково сплачених коштів не порушує прав позивача, оскільки на дату звернення з відповідною заявою позивач пропустив встановлений законом строк для такого звернення, у звязку з чим відсутні підстави для повернення помилково сплаченої суми грошового зобовязання.
При цьому, суд звертає увагу на те, що будь-яких пояснень під час звернення до відповідача із заявою про повернення вказаних коштів та до матеріалів справи, щодо причин за яких позивач більше шести років не звертався із відповідною заявою, позивачем надано не було.
Суд зазначає, що приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Отже, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, вирішуючи спір, суд повинен встановити, що у зв'язку з прийнятим рішенням, вчиненням дій чи допущенням бездіяльності суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи або законні інтереси особи у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
Так, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
Тобто, право на судовий захист має особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. При цьому, така особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних чинним законодавством інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
З огляду на вищевикладене та враховуючи встановлені у даній справі фактичні обставини, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу та відсутність порушеного права позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_3