Справа № 2а-2687/11/2670
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2018-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а-2687/11/2670 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Ісаєнко Ю.А., Файдюка В.В.

за участю секретаря: Рагімової Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2017 року у справі за позовом Колективного науково-впроваджувального малого підприємства «Існа» до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, третя особа: Закрите акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2011 року позивач в особі Колективного науково-впроваджувального малого підприємства «ІСНА» (далі - КНВМП «ІСНА») звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної служби інтелектуальної власності (правонаступником є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України), за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Закритого акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця», у якій просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Державного департаменту інтелектуальної власності вих. № 1861/з від 25.01.2011, прийняте за результатами розгляду заявки № m 2010 12450 від 11.08.2010 на реєстрацію знака для товарів і послуг «МІРАМІСТИН»;

зобов'язати Державну службу інтелектуальної власності повторно розглянути питання щодо реєстрації знака для товарів і послуг «МІРАМІСТИН» за заявкою № m 2010 12450 від 11.08.2010 відповідно до вимог норм чинного законодавства України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2012 року, в задоволенні вимог даного позову повністю відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 червня 2013 року касаційну скаргу КНВМП «ІСНА» задоволено; постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2012 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції після направлення її на новий розгляд, позивачем 21.08.2013 було збільшено розмір позовних вимог, зокрема, останній просив, з-поміж іншого:

визнати протиправним та скасувати рішення Державного департаменту інтелектуальної власності про реєстрацію знака від 22.08.2011 № 23669/4;

визнати недійсним свідоцтво України № 146518 від 25.10.2011.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2015 року позовну заяву КНВМП «ІСНА» в частині позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення Державного департаменту інтелектуальної власності про реєстрацію знака від 22.08.2011 № 23669/4 та визнання недійсним свідоцтва України 146518 від 25.10.2011 залишено без розгляду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог повністю відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року апеляційну скаргу КНВМП «ІСНА» задоволено частково; ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2015 року про залишення позовної заяви в частині без розгляду скасовано; адміністративну справу в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державного департаменту інтелектуальної власності Міністерства освіти та науки України про реєстрацію знака від 22.08.2011 № 23669/4 та про визнання недійсним свідоцтва України 146518 від 25.10.2011 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року апеляційну скаргу КНВМП «ІСНА» задоволено; постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2015 року скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано рішення Державного департаменту інтелектуальної власності Міністерства освіти та науки України № 1861/з від 25.01.2011, прийнятого за результатами розгляду заявки № m 2010 12450 від 11.08.2010 на реєстрацію знака для товарів і послуг «МІРАМІСТИН»; зобов'язано Державну службу інтелектуальної власності України повторно розглянути питання щодо реєстрації знака для товарів і послуг «МІРАМІСТИН» за заявкою КНВМП «ІСНА» № m 2010 12450 від 11.08.2010.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 квітня 2016 року касаційні скарги Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» та Державної служби інтелектуальної власності України задоволено; постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції після направлення її на новий розгляд, позивачем 11.01.2017 були уточнені позовні вимоги у справі № 2а-2687/11/2670, зокрема, останній просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Державного департаменту інтелектуальної власності вих. № 1861/з від 25.01.2011, прийняте за результатами розгляду заявки № m 2010 12450 від 11.08.2010 на реєстрацію знака для товарів і послуг «МІРАМІСТИН»;

зобов'язати Державну службу інтелектуальної власності зареєструвати знак для товарів і послуг «МІРАМІСТИН» за заявкою № m 2010 12450 від 11.08.2010 відповідно до вимог норм чинного законодавства України;

визнати протиправним та скасувати рішення Державного департаменту інтелектуальної власності про реєстрацію знака від 22.08.2011 № 23669/4;

визнати недійсним свідоцтво України № 146518 від 25.10.2011 на знак для товарів і послуг «МІРАМІСТИН», зареєстрований для товарів 1 класу МКТП.

В подальшому, 31.01.2017 позивачем додатково були уточнені позовні вимоги, зокрема останній просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Державного департаменту інтелектуальної власності вих. № 1861/з від 25.01.2011, прийняте за результатами розгляду заявки № m 2010 12450 від 11.08.2010 на реєстрацію знака для товарів і послуг «МІРАМІСТИН»;

визнати за КНВМП «ІСНА» право інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг за заявою № m 2010 12450 від 11.08.2010 для всіх заявлених товарів 1 класу МКТП;

зобов'язати Державну службу інтелектуальної власності зареєструвати знак для товарів і послуг «МІРАМІСТИН» за заявкою № m 2010 12450 від 11.08.2010 відповідно до вимог норм чинного законодавства України;

визнати протиправним та скасувати рішення Державного департаменту інтелектуальної власності про реєстрацію знака від 22.08.2011 № 23669/4;

визнати недійсним свідоцтво України № 146518 від 25.10.2011 на знак для товарів і послуг «МІРАМІСТИН», зареєстрований для товарів 1 класу МКТП.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2017 року об'єднано до спільного розгляду і вирішення адміністративної справи № 2а-2687/11/2670 (вх. № 7372) та № 2а-2687/11/2670 (вх. № 10025).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2017 року позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Державної служби інтелектуальної власності вих. № 1861/з від 25.01.2011, прийняте за результатами розгляду заявки № m 2010 12450 від 11.08.2010 на реєстрацію знака для товарів і послуг «МІРАМІСТИН»; зобов'язано Державну службу інтелектуальної власності зареєструвати знак для товарів і послуг «МІРАМІСТИН» за заявкою № m 2010 12450 від 11.08.2010 відповідно до вимог норм чинного законодавства України; визнано протиправним та скасовано рішення Державної служби інтелектуальної власності про реєстрацію знака від 22.08.2011 № 23669/4, визнано недійсним свідоцтво України 146518 від 25.10.2011; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду та прийняти нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року задоволено апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця», скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2017 року та прийнято нову, якою в задоволенні адміністративного позову Колективного науково-впроваджувального малого підприємства «Існа» до Державної служби інтелектуальної власності, третя особа: Закрите акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 серпня 2018 року касаційну скаргу Колективного науково-впроваджувального малого підприємства «Існа» задоволено, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року у справі №2а-2687/11/2670 скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для нового розгляду.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2017 року скасуванню, а провадження у справі закриттю, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС України).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Водночас, помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб'єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб'єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб'єктами стосовно їх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єкта (суб'єктів), а останній (останні) відповідно зобов'язаний виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Поряд із цим, як уже зазначалося, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є також і вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Так, в своєму позові КНВМП "Існа", з урахуванням поданих ним заяв про уточнення та збільшення позовних вимог, просило суд визнати протиправним та скасувати рішення Державного департаменту інтелектуальної власності вих. № 1861/з від 25.01.2011, прийняте за результатами розгляду заявки № m 2010 12450 від 11.08.2010 на реєстрацію знака для товарів і послуг «МІРАМІСТИН»; визнати за КНВМП «ІСНА» право інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг за заявою № m 2010 12450 від 11.08.2010 для всіх заявлених товарів 1 класу МКТП; зобов'язати Державну службу інтелектуальної власності зареєструвати знак для товарів і послуг «МІРАМІСТИН» за заявкою № m 2010 12450 від 11.08.2010 відповідно до вимог норм чинного законодавства України; визнати протиправним та скасувати рішення Державного департаменту інтелектуальної власності про реєстрацію знака від 22.08.2011 № 23669/4; визнати недійсним свідоцтво України № 146518 від 25.10.2011 на знак для товарів і послуг «МІРАМІСТИН», зареєстрований для товарів 1 класу МКТП.

Таким чином, предметом спору у цій справі є вимога позивача про визнання протиправним та скасування документів, що посвідчують право власності на певні об'єкти, та відповідні рішення, на підставі яких такі правовстановлюючі документи було видано. Вимоги про скасування цих рішень є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності видачі заявнику свідоцтва на знаки для товарів та послуг.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, за приписами частин 1, 2 статті 418 Цивільного кодексу України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об'єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Згідно частини 1 статті 420 Цивільного кодексу України до об'єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать: літературні та художні твори; комп'ютерні програми; компіляції даних (бази даних); виконання; фонограми, відеограми, передачі (програми) організацій мовлення; наукові відкриття; винаходи, корисні моделі, промислові зразки; компонування (топографії) інтегральних мікросхем; раціоналізаторські пропозиції; сорти рослин, породи тварин; комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг), географічні зазначення; комерційні таємниці.

Так у справі, що розглядається, спір стосується захисту саме права власності на знак для товарів і послуг та пов'язаний із захистом прав інтелектуальної власності, тобто цивільного права. У разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про реєстрацію знака для товарів і послуг та отримання заявником відповідних свідоцтв, подальше оспорювання правомірності набуття таких прав на вказані об'єкти мають вирішуватися в порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Відносини, що виникають у зв'язку з набуттям і здійсненням права власності на промислові зразки в Україні регулюються Законом України від 15 грудня 1993 року №3688-ХІІ «Про охорону прав на промислові зразки» (з наступними змінами і доповненнями).

Відповідно до частин 3, 5 статті 5 вказаного Закону, право власності на промисловий зразок засвідчується патентом, а право власності на знак свідоцтвом.

Положеннями ч. 2 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України визначено, що Вищий суд з питань інтелектуальної власності розглядає справи щодо прав інтелектуальної власності, зокрема: 1) справи у спорах щодо прав на винахід, корисну модель, промисловий зразок, торговельну марку (знак для товарів і послуг), комерційне найменування та інших прав інтелектуальної власності, в тому числі щодо права попереднього користування.

Згідно з ч. 1 р. Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України частина четверта статті 3, частини перша та друга статті 20 (в частині визначення юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності), частина третя статті 24, частина третя статті 25, частина дев'ята статті 31, частина друга статті 33, частина третя статті 253, частина перша статті 320 цього Кодексу (в частині права на подання заяви про перегляд судового рішення Вищого суду з питань інтелектуальної власності) вводяться в дію з дня, наступного за днем опублікування Головою Вищого суду з питань інтелектуальної власності у газеті "Голос України" повідомлення про початок роботи Вищого суду з питань інтелектуальної власності.

Частиною 1 р. ХІ "Перехідних положень" ГПК України установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: 16) до початку роботи Вищого суду з питань інтелектуальної власності справи щодо прав інтелектуальної власності розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, судами відповідно до правил юрисдикції (підвідомчості, підсудності), які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися «судом, встановлений законом».

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 21-227а15 від 16 червня 2015 року, №804/629/16 від 27.06.2018 року.

Аналізуючи обставини даної справи та наведені норми чинного законодавства, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, колегія суддів приходить до висновку що даний спір стосується саме приватних інтересів, а тому його вирішення має бути віднесено до юрисдикції цивільного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 315, 319, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2017 року - скасувати.

Провадження у справі № 2а-2687/11/2670 за позовом Колективного науково-впроваджувального малого підприємства «Існа» до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, третя особа: Закрите акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії закрити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Ісаєнко Ю.А.

Суддя Файдюк В.В.

Повний текст постанови виготовлено - 27.12.2018р.