Справа № 813/6353/15
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/6353/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі ГУ МВС України у Львівській області), Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі ГУ НП у Львівській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Миколаївський районний відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівській області), про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати наказ відповідача № 879 о/с від 06.11.2015 року про звільнення позивача з органів внутрішніх справ;

- поновити на посаді старшого дільничного інспектора сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівській області;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року.

Аргументами позовних вимог є те, що звільнення позивача з органів внутрішніх справ через скорочення штатів є незаконним, оскільки не дотримано процедури звільнення, не встановлено можливість подальшого використання на службі, не запропоновано жодної посади. Позивач вказує, що попереджений про можливе звільнення 06.11.2015 року, тобто в день поновлення його в органах внутрішніх справ на підставі Наказу № 878 о/с. Позивач вважає, що його права грубо порушені, він відповідає вимогам до поліцейського та не відмовлявся від проходження служби в поліції, а тому позов обґрунтований та його слід поновити на посаді.

Позивач просить справу розглядати без його участі та участі його представника.

Відповідач ГУ МВС України у Львівській області у письмовому запереченні від 18.01.2016 року за вх. № 1057, а також запереченні від 02.02.2016 року за вх. № 2218 зазначив, що передумовою та законною підставою для звільнення позивача з органів внутрішніх справ, в контексті реформування правоохоронних органів, став наказ Міністерства внутрішніх справ України № 1388 від 06.11.2015 року «Про організаційно-штатні питання», яким, зокрема, скорочено всі штатні посади ГУ МВС у Львівській області (в тому числі і посаду позивача) у кількості 7521 одиниця. 100% особового складу було звільнено зі служби. Беручи до уваги відсутність посад та процес припинення юридичних осіб територіальних органів МВС України, на підставі постанови Кабінету Міністрів України №730 від 16.09.2015 року, жодної фактичної можливості подальшого використання на практичні службі саме в міліції ОСОБА_1 у відповідача не було. Позивач відноситься до таких осіб, які не подали рапорту про звільнення у зв'язку з переходом до Національної поліції. Так, продовжує відповідач, позивача звільнено 06.11.2015 року, штатні посади були відсутніми у зв'язку із скороченням та відсутні бюджетні асигнування для оплати грошового утримання за такими посадами через ліквідацію. Закон України «Про міліцію» припинив свою дію, відповідно жодних підстав для виплати позивачу грошового зобов'язання не має. Зазначив, що позивач ознайомився з копією наказу № 878 о/с від 06.11.2015 року 06.11.2015 року, що підтверджується підписом позивача.

Відповідач ГУ НП у Львівській області у запереченні від 02.02.2016 року за вх. № 2219 зазначив, що відсутні будь-які підстави стверджувати, що органи Національної поліції є правонаступниками органів міліції. Позивач не проходив службу у Національній поліції, а відтак, не може бути поновлений Головним Управлінням НП у Львівській області на посаді. Пояснив, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб визначений п.9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 580-VІІІ. Позивач із заявою про прийом його на службу в ГУ НП у Львівській області не звертався, що підтверджується відповідною довідкою. ГУ НП у Львівській області жодних прав позивача не порушувало та не порушує, відповідно підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні. Зазначив, що поновлення на посаді працівника, з якої останній не був звільнений, жодним нормативно правовим актом не передбачено. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - позивач не приймався на службу до ГУ НП у Львівській області та відповідач не приймав рішення щодо його звільнення, а тому жодного вимушеного прогулу не було та не може бути.

Постановою Верховного Суду від 04.10.2018 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29.03.2016 року, якою відмовлено у задоволенні позову, та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2016 року, якою залишено без змін згадану постанову, у справі за №813/6353/15 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджуються наступні обставини справи.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 07.10.2015 року у справі №2а-2243/11/1370 скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 27.01.2011 року за № 100 о/с та наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 06.04.2011 року за № 106 о/с.

Також, згаданим рішенням ОСОБА_1 поновлено в органах внутрішніх справ на займаній посаді з 06.04.2011 року.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області за №878 о/с від 06.11.2015 року «Про поновлення ОСОБА_1» скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 27.01.2011 року за № 100 о/с і наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 06.04.2011 року за № 106 о/с та поновлено ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на займаній посаді з 06.04.2011 року.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області за №879 о/с від 06.11.2015 року, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за п.64 «г» (через скорочення штатів), майора міліції ОСОБА_1, старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївського районного відділу ГУМВС України у Львівській області, з 06.11.2015 року.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Абзацом першим пункту 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року №580-VIII, з наступними змінами та доповненнями, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

В абзаці другому цього ж пункту зазначено, що посади, які пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Як передбачено абзацом першим пункту 10 цього ж розділу, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Згідно з абзацом другим цього пункту указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

При цьому, слід зазначити, що наведені пункти набирають чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону України «Про Національну поліцію» (опублікований 06.08.2015 року у Газеті «Голос України» №141-142).

Як вбачається зі змісту наказу відповідач при звільненні позивача керувався підп. «г» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Уряду від 29 липня 1991 року №114, з наступними змінами та доповненнями.

Так, у відповідності до наведеного підпункту особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Дана норма також кореспондується з порядком визначеним у п.9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», а саме «призначення за згодою», «пропозиція посад» та «проходження конкурсу».

Відтак, звільнення зі служби допускається за умови відсутності можливості подальшого використання на службі позивача, шляхом пропозиції посад або проходження конкурсу.

При цьому, судом не беруться до уваги посилання відповідача на те, що позивач не вжив заходів з приводу виявлення бажання проходити службу в поліції, оскільки такі обставини не звільняють суб'єкта владних управлінських функцій від обов'язку дотримуватись порядку звільнення визначеного чинним законодавством, а саме дослідити обставини можливості подальшого використання на службі.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що на час опублікування вказаного Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 на службі в органах МВС України не перебував, оскільки з 06 квітня 2011 року по 05 листопада 2015 року позивач перебував у вимушеному прогулі згідно з наказів про звільнення, а тому він не може вважатися попередженим про можливе майбутнє звільнення в силу Закону.

Також, судом встановлено, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

В той же час, в матеріалах справи наявна постанова Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року за №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України» згідно з якою одночасно з ліквідацією одних юридичних осіб публічного права утворюються нові юридичні особи публічного права на які покладено виконання функцій та завдань ліквідованих органів.

Таким чином, суд вважає, що в даному випадку мала місце реорганізація, а не ліквідація органу в якому працював позивач.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.03.2014 року за №21-8а14, а тому враховується судом при вирішенні даного спору, у відповідності ч.5 ст.242 КАС України.

Більше того, реалізація виявлення бажання, про яке йдеться у пункту 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», повинно гарантуватись відповідним правовим полем та об'єктивними реаліями.

Іншими словами виявлення бажання можливе лише за умови визначеного законодавством порядку щодо переведення та створення державного органу, в який особа має намір переводитись.

Так, підпункт "з" пункту 64 згаданого Положення викладено у новій редакції - у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації - яка дозволяла перевести позивача в Національну поліцію.

Нова редакція згаданого підпункту набрала чинності 07.11.2015 року, з моменту опублікування.

Відтак, звільнення позивача 06.11.2015 року є передчасним, оскільки на час звільнення не було правового порядку, який би дозволяв позивачу реалізувати своє право щодо переведення, у відповідності до вимог наведених пунктів розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Не можна залишити поза увагою і той факт, що Головне управління Національної поліції у Львівській області було створено 07.11.2015 року, згідно з виписки Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а відтак, своє бажання з приводу проходження служби в поліції позивач міг реалізувати лише після створення згаданого органу. Саме тоді таке бажання буде ґрунтуватись на об'єктивних обставинах.

Наведене дозволяє суду прийти до висновку, що звільнення позивача є передчасним, та як наслідок таким, що порушило його право на працю в частині гарантій на зайняття певних посад у порядку визначеному розділом ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу і на таке.

У відповідності до п.7 Прикінцевих та перехідних положень згаданого Закону, який набрав чинності з наступного дня після опублікування, Кабінету Міністрів України в місячний строк, зокрема, забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів.

При цьому, судом взято до уваги позицію Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обгрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при вивільненні працівників міліції (зокрема, створення територіальних органів впродовж місяця, з дня набрання чинності згаданим Законом), то вона зобов'язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

В іншому випадку, що має місце у спірних правовідносинах, держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

Лише за умови дослідження вищенаведених обставин при звільненні позивача на підставі підп. «г» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, процедура звільнення буде відповідати критеріям законності (п.1 ч.2 ст.2 КАС України) та обґрунтованості (п.3 ч.2 ст.2 КАС України).

Враховуючи те, що позивачем не було дотримано критеріїв законності та обґрунтованості при прийнятті спірного наказу, суд вважає його протиправним.

Згідно з п.24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, продовжується у згаданому пункті, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Також, враховуючи положення абзацу другого п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, позивача належить поновити з 07.11.2015 року, оскільки день його поновлення (06.11.2015 року) являється останнім робочим днем.

Крім того, у відповідності до положень ч.2 ст.235 КЗпП України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Так, у відповідності до підп. «з» п.1, п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, основою для визначення середнього заробітку є середньоденна (годинна) заробітна плата.

Як встановлено постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2015 року у справі № 2а-2243/11/1370 середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 92 грн. 87 коп., а середньомісячний - 2043 грн. 06 коп.

З врахуванням викладеного та листів Мінсоцполітики України, від 09.09.2014 року за №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», від 20.07.2015 року за № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», від 05.08.2016 року за №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», сума, яка підлягає стягненню, дорівнює 74946 грн. 09 коп., за виключенням податків та обов'язкових платежів (807 робочих дні х 92 грн. 87 коп.).

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню повністю.

Крім того, рішення в частині поновлення та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню в силу положень ст.371 КАС України.

Судові витрати у відповідності до вимог ст.139 КАС України не належить стягувати із сторін.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області за № 879 о/с від 06.11.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ.

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївського районного відділу ГУМВС України у Львівській області, з 07.11.2015 року.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, що знаходиться за адресою м.Львів, пл.Ген.Григоренка, 3, на користь ОСОБА_1, що мешкає за адресою АДРЕСА_1, 74946 (сімдесят чотири тисячі дев'ятсот сорок шість) грн. 09 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за виключенням податків та інших обов'язкових платежів.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2043 грн. (дві тисячі сорок три) грн. 06 коп., за виключенням податків та інших обов'язкових платежів, підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 15 січня 2019 року.

Суддя В.Я.Мартинюк