Справа № 1240/2188/18
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року справа №1240/2188/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2018 р. (у повному обсязі виготовлено 17 жовтня 2018 року у м. Сєвєродонецьк) у справі № 1240/2188/18 (головуючий І інстанції суддя Є.О. Кисельова) за позовом ОСОБА_2 до Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 24.07.2018 року звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати дії відповідача щодо невиплати пенсійного забезпечення протиправними, зобов'язати відповідача поновити призначення пенсії з 01 березня 2017 року та утриматись від подальшого призупинення пенсійної виплати; вирішити питання судових витрат (а.с. 4-13, 43-51).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 1240/2188/18 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 з 01 березня 2017 року раніше призначеної пенсії за віком.

Зобов'язано Білокуракинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (92200, Луганська область, Білокуракинський район, смт. Білокуракине, вул. Історична, буд.81, ) поновити з 01 березня 2017 року нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, місце реєстрації: с. Нещеретове Білокуракинський район Луганської області).

Допущено рішення суду до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 167-171).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що підстави припинення та поновлення виплати пенсій за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду визначено ст. 49 Закону України від 09.07.2003 року; що стосується пенсіонерів, які є внутрішньо переміщеними особами, поновлення та припинення їм виплати пенсій визначені Законом України від 20.10.2014 року № 1706, постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 та Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування від 8 червня 2016 року № 365.

У зв'язку з неможливістю надання паперових пенсійних справ, Правлінням Пенсійного фонду України прийнято рішення щодо здійснення пенсійних виплат на підставі електронних пенсійних справ для осіб, які переселились з окремих територій Донецької та Луганської областей.

Для виплати пенсії особам, які не зареєструвались у встановленому для внутрішньо переміщених осіб порядку, та пенсійні справи яких знаходяться на тимчасово непідконтрольній території, рішення на законодавчому рівні не приймались.

Листом Пенсійного фонду України від 02.04.2015 року № 21854/02-20 було повідомлено про узгоджену з Міністерством соціальної політики України позицію щодо підстав для виплати пенсій особам, місце проживання (реєстрація в паспорті або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування), яких є підконтрольна українській владі територія, в той час, як пенсійні справи таких осіб знаходяться в окремих районах Луганської та Донецької областей.

Зокрема, однією з підстав для переведення пенсійної справи, чи поновлення за даними електронних пенсійних справ до періоду, коли буде можливо запросити пенсійні справи, є письмова відмова відповідного структурного підрозділу з питань соціального захисту населення у взятті на облік внутрішньо переміщеної особи згідно із п. 8 Порядку № 509.

Разом з тим, позивач не надала до управління довідку внутрішньо переміщеної особи або письмову відмову Білокуракинського управління соціального захисту населення у взятті на облік внутрішньо переміщеної особи згідно із п. 8 Порядку № 509 та заяву про відкриття рахунку в Ощадбанку, а також не зверталась за оформленням електронного пенсійного посвідчення.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Від позивача надійшла заява, в якій позивач повідомив суд про те, що не заперечує про розгляд справи без її участі позивача та її представника.

Відповідач подав клопотання про перенесення розгляду справи на 22.01.2019 року. Разом з тим, суд відхиляє зазначене клопотання, оскільки явка відповідача до суду не визнавалась обов'язковою.

Згідно ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 взято на облік, як особу переміщену з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, що підтверджується довідкою від 31.07.2015 № 934014409 (а.с. 125).

Рішенням управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації від 22.06.2017 № 1309 скасовано дію довідки ОСОБА_2 на підставі заяви ОСОБА_2 про відмову від довідки ВПО у зв'язку із пропискою за адресою: с. Нещеретове Білокуракинського району Луганської області (а.с.17).

Розпорядженням начальника Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 15.06.2017 ОСОБА_2 знято з обліку з 01.07.2017 у зв'язку з виїздом до Білокуракинського району Луганської області. Також у даному розпорядженні вказано, що пенсія позивачу виплачена по 28.02.2017 у сумі 1506,99 грн. (а.с. 133).

15 травня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області із заявою про запит пенсійної справи з іншого району (а.с. 122).

Пенсійну справу ОСОБА_2 згідно розпорядження від 07.08.2017 № 10304 взято на облік з 01.03.2017 (а.с. 135).

На звернення позивача від 15.05.2017 з питання поновлення виплати пенсії, 13.07.2017 за вих. № 1331/031-08 відповідач надав відповідь, в якій вказав, що призначення та виплата пенсії ОСОБА_2 призупинено на підставі листа Міністерства соціальної політики України від 02.04.2015 № 21854/02-20 та у зв'язку з тим, що позивачем не надано письмової відмови Білокуракинського управління соціального захисту населення у взятті на облік внутрішньо переміщеної особи згідно із п. 8 Порядку № 509 (а.с.18).

Спірним питанням цієї справи є правомірність дій відповідача щодо призупинення виплати пенсії позивачу з 01 березня 2017 року, у зв'язку з відсутністю довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, :

1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина;

6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки;

12) організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Положенням ч. 1 ст. 9 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні", право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь - якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Стаття 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно із ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем не приймалося рішення про припинення виплати пенсії позивачеві з 01.03.2017.

Пенсійний орган посилається на те, що реалізація права позивача на отримання пенсійних виплат пов'язана з фактом його реєстрації як внутрішньо переміщеної особи, що має бути підтверджено відповідною довідкою.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі Закон № 1058).

За унормуванням ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи наведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 49 Закону № 1058, оскільки з березня 2017 року позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.

З моменту реєстрації позивачем постійного місця проживання у АДРЕСА_1, а саме: з 15.05.2017 і відмови від статусу внутрішньо переміщеної особи, до нього не повинні застосовуватись нормативно-правові акти, які регулюють правовідносини між УПФУ та внутрішньо-переміщеною особою.

Відповідно до абз. 2 п. 9 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207 (далі - Правила), відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України.

Реєстрація місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день подання особою або її представником документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена одночасно із зняттям з попереднього місця проживання (абз .2 п. 4 Правил).

З копії паспорта позивача встановлено, що останній з 15.05.2017 року зареєстрований за адресою: с. Нещеретове (а.с. 14).

Суд зазначає, що вищезазначений запис про реєстрацію внесений уповноваженим органом у встановленому законом порядку.

Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як не підтвердження позивачем статусу внутрішньо переміщеної особи.

Суд апеляційної інстанції вважає неприйнятними доводи відповідача щодо посилання на Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII та постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року, № 136 від 18.02.2016 року, № 509 від 01.10.2014 року, № 637 від 05.11.2014 року, оскільки позивач не є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується матеріалами справи.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що визначення статусу внутрішньо переміщеної особи не входить до компетенції відповідача.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як вбачається з матеріалів пенсійної справи ОСОБА_2, відповідачу саме з 15.05.2017 було відомо про постійне місце реєстрації позивача у с. Нещеретове Білокуракинський район Луганської області, як місцевого жителя, а не як внутрішньо переміщеної особи, а тому саме з цієї дати всі дії Білокуракинського ОУПФУ Луганської області повинні бути направленні на нарахування та виплату пенсії позивачу не як до внутрішньо-переміщеної особи, а як до громадянина України, який змінив місце реєстрації та проживання на території України.

Системний аналіз наведених положень законодавства в контексті встановлених обставин справи, дає підстави для висновку, що у відповідача були відсутні законні підстави для припинення нарахування та виплати позивачу пенсії та покладення на нього обов'язку щодо звернення з особистою заявою до Білокуракинського ОУПФУ Луганської області для повторної перевірки за місцем реєстрації.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рамках адміністративного судочинства: дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм; бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України; рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Верховний Суд України у постанові від 24 листопада 2015 року у справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб'єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов'язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим (реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 54398764).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог з обранням належного способу захисту порушеного права позивача, а саме: прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язати його вчинити певні дії у вигляді поновлення нарахування та виплати пенсії позивачу з 01 березня 2017 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсії, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на приписи ст. 77 КАС України стосовно обов'язку доказування правомірності своїх дій суб'єктом владних повноважень судова колегія не приймає доводи апелянта щодо недоведеності позивачем порушення його права на отримання пенсійних виплат.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Біловодського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2018 р. у справі № 1240/2188/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 січня 2019 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко