Справа № 1240/2452/18
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року справа №1240/2452/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 1240/2452/18 (головуючий суддя І інстанції Шембелян В.С.), складеного в повному обсязі 22 жовтня 2018 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

15 серпня 2018 року, ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про зобов'язання відповідача виплатити йому заборгованість із щомісячної страхової виплати з 21 травня 2014 року та одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 82 824,00 грн. із коригуванням у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги і червня 2014 року в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці" (а.с. 4-9).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову управління у виплаті ОСОБА_2 раніше призначеної, але не виплаченої одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат в разі стійкої втрати працездатності за період з 01 липня 2014 року по 31 березня 2018 року, що викладена у відповіді на адвокатський запит від 22 березня 2018 року №1117/03-3. Визнано протиправною та скасування постанову Сватівського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 05 січня 2018 року про відмову ОСОБА_2 у страхових виплатах та наданні соціальних послуг. Зобов'язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області виплатити ОСОБА_2 раніше призначені, але не виплачені щомісячні страхові виплати за період з 01 липня 2014 року по 31 березня 2018 року та одноразову допомогу в розмірі 82 824,00 грн. із корегуванням у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці". В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю (а.с. 72-77).

Не погодившись з судовим рішенням, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначив, що позивач з 21 травня 2014 року перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Перевальському районі Луганської області , яке не перемістилось на підконтрольну владі України територію, не реорганізовано та не ліквідовано, де і мав отримувати страхові виплати.

Відтак, відповідач не є набувачем цивільних прав та обов'язків відділення в Перевальському районі. Відповідно не може нести відповідальність за правовідносини, які виникли між позивачем та іншою юридичною особою.

У листопаді 2017 року позивач звернувся до Сватівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області із заявою про виплату раніше призначеної страхової виплати за період, в якому не проведено платежі та продовжити раніше призначену страхову виплату, розглянувши яку прийнято постанову про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг.

У квітні 2018 року позивач повторно звернувся до Сватівського відділення із заявою про виплату раніше призначеної страхової виплати за період, в якому не проведено платежі та продовження раніше призначеної страхової виплати за умовами Порядку №20, на підставі якої прийнято низку постанов про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати, призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 01 березня 2017 року, про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 01 січня 2018 року, про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 01 березня 2018 року.

Щомісячні страхові виплати, починаючи з квітня 2018 року, здійснюються щомісяця у повному обсязі.

Однак, суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

При цьому, апелянт зазначив, що одноразова допомога не є «доходом» у розумінні положень Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати», відтак дана сума не підлягає корегуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги у порядку, визначеному ст.. 34 Закону України « Про оплату праці» (а.с. 83-88).

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції - скасувати частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, з 08 червня 2017 року є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки НОМЕР_2 від 08 червня 2017 року (а.с. 12-14).

Спецпрофпатологічним МСЕК Луганського комунального закладу "Обласний центр медико-соціальної експертизи" 28 травня 2014 року позивачу безстроково встановлено із 21 травня 2014 року 20 % втрати професійної працездатності, про що видана довідка серії 10ААА № 099068 (а.с.16).

19 червня 2014 року Відділенням Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві у Перевальському районі прийнята постанова № 1216/7621/7621/1 "Про взяття на облік потерпілого на виробництві та реєстрацію страхового випадку", відповідно до якої із 21 травня 2014 року ОСОБА_2 взято на облік з номером справи 7621, зареєстровано страховий випадок "профзахворювання" за номером 7621 з датою реєстрації 10 червня 2014 року та з датою початку виплат 21 травня 2014 року (а.с.17).

19 червня 2014 року Відділенням Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві у Перевальському районі прийнято постанову № 1216/7621/7621/2 "Про призначення потерпілому одноразової допомоги в разі стійкої втрати професійної працездатності", відповідно до якої позивачу була призначена одноразова допомога в разі стійкої страти професійної працездатності в розмірі 82 824,00 грн. (а.с.18).

Цього ж, 19 червня 2014 року Відділенням Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві у Перевальському районі прийнято постанову № 1216/7621/7621/3 про призначення позивачу щомісячної грошової суми в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 1 120,51 грн., виплати провадити з 21 травня 2014 року, щомісячна страхова виплата виплачується щомісячно з наступного місяця після місяця, у якому вона призначена, але не пізніше 30 календарних днів з дня прийняття постанови (а.с.19).

21 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача з приводу виплати йому раніше призначених щомісячних та одноразової виплат. До заяви надав документи, які стали підставою для винесення відділенням Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві у Перевальському районі відповідних рішень стосовно нього та надав вищевказані рішення зазначеного Фонду, копії яких засвідчив працівник обласного управління, який приймав у нього документи (а.с.23).

Розглянувши заяву з доданими до неї документами, та здійснивши перевірку відомостей, зазначених у наданих документах, 05 січня 2018 року Сватівським відділенням прийнято постанову про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг. Підставою для відмови у виплаті щомісячних страхових виплат стало рішення комісії з розгляду питань щодо призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам про відмову у призначенні соціальних виплат ОСОБА_2, враховуючи акти обстеження матеріально-побутових умов, якими не підтверджено проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи за вказаною у заяві адресою (а.с.41, 42).

З відповіді управління від 22 березня 2018 року № 1117/03-3 на адвокатський запит, підтверджено, що позивач знаходився на обліку у відділенні Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві у Перевальському районі, яке не виплатило йому одноразову допомогу в розмірі 82 824,00 грн., однак зазначено, що не можливо здійснити виплату одноразової грошової допомоги, оскільки відповідно до п. 4 ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове соціальне страхування" виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. А у зв'язку з тим, що одноразову допомогу позивачу призначено в липні 2014 року, а за її отриманням потерпілий звернувся у листопаді 2017 року, то комісія не мала правових підстав для підтвердження необхідності фінансування зазначеної одноразової допомоги (а.с.22).

Як зазначено у відзиві відповідача, на підставі заяви позивача від 23 квітня 2018 року та наданих до неї документів Сватівським відділенням у відповідності до ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» 16 травня 2018 року прийнято наступні постанови:

- №1218/7621/7621/5 про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати, постановою визначено, що виплати необхідно проводити з 01 квітня 2015 року до 01 березня 2017 року, сума щомісячної страхової виплати складає 1120,51 грн.;

- №1218/7621/7621/6 про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 01 березня 2017 року до 01 січня 2018 року, сума щомісячної страхової виплати складає 1 384,95 грн.;

- №1218/7621/7621/7 про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 01 січня 2018 року, постановою визначено, що виплати необхідно проводити з 01 січня 2018 року до 01 березня 2018 року сума щомісячної страхової виплати складає 1 384,95 грн.;

- №1218/7621/7621/8 про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 01 березня 2018 року, постановою визначено, що виплати необхідно проводити з 01 березня 2018 року до 01 травня 2018 року сума щомісячної страхової виплати складає 1 661,94 грн.

Позивач не заперечував щодо наявності вищевказаних постанов, відтак суди першої та апеляційної інстанції вважають ці дані достовірними.

На підставі вимог ч.1 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України суд першої та апеляційної інстанції вважає доведеними обставини, що з 01 квітня 2018 року позивачу поновлено виплату щомісячних страхових сум на підставі постанови Сватівського відділення Фонду №1218/7621/7621/8 від 16 травня 2018 року, що також підтверджено довідкою відповідача від 06 вересня 2018 року №03/1771 (а.с.47).

Факт нарахування та невиплати позивачу одноразової допомоги в розмірі 82 824,00 грн. та щомісячних страхових виплат саме з 01 липня 2014 року визнається відповідачем у відзиві, поясненнях відповідача від 16 жовтня 2018 року, апеляційній скарзі, а також підтверджено витягом з регіональної районної системи ІАС «База даних «Реєстр потерпілих» (а.с.68-69).

У зв'язку з цим суд також вважає доведеними ті обставини, що позивачу не виплаченою на час розгляду справи в суді залишається нараховані суми одноразової допомоги в розмірі 82 824,00 грн. та щомісячних страхових виплат за період з 01.07.2014 по 31.03.2018.

Не погодившись із невиплатою відповідачем заборгованості із щомісячної страхової виплати із 21 травня 2014 року та одноразової допомоги в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 82 824,00 грн. позивач звернувся до суду з даним позовом, при цьому просив суд випалити йому вищезазначені суми із коригуванням у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги із червня 2014 року в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій в частині невиплати щомісячних страхових виплат за період з 01 липня 2014 року по 31 березня 2018 року та одноразової допомоги в розмірі 82 824,00 грн. із корегуванням у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

При цьому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та визнав протиправною та скасував постанову Сватівського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 05 січня 2018 року про відмову ОСОБА_2 у страхових виплатах та наданні соціальних послуг. В задоволені позовних вимог про виплату призначених щомісячних страхових виплат за період з 21 травня 2014 року по 30 червня 2014 року, за своєю необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до вимог статті 173 Кодексу законів про працю України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", який з 01 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року та має назву "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 1105-XIV).

На час призначення позивачу страхових виплат (2014 рік) ч. 1 ст. 21, ст.. 28 Закону № 1105-XIV передбачалось, що у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому, зокрема, одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності, а також щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Відповідно до ст. 16 ч. 1 п. 2 Закону № 1105-XIV, застрахована особа, має право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом.

Статтею 36 Закону № 1105-XIV передбачено, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Страхові виплати складаються в тому числі із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого.

Статтею 44 Закону № 1105-XIV (в редакції, чинній з 01.07.2015) передбачено, що Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів; рішення оформляється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім'ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів; фонд може затримати страхові виплати до з'ясування підстав для виплат, якщо документи про нещасний випадок оформлені з порушенням установлених вимог.

Відповідно до ст.. 45 Закону № 1105-XIV Фонд відмовляє у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо мали місце:

1) навмисні дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання приписів та обмежень лікаря) потерпілого, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку;

2) подання роботодавцем, іншими органами, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілим Фонду свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок;

3) вчинення застрахованим умисного злочину, що призвів до настання страхового випадку.

Також Фонд відмовляє у виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов'язаним з виробництвом.

Отже, стаття 45 Закону № 1105-XIV є імперативною та містить вичерпний перелік підстав для відмови у страхових виплатах потерпілому.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою ж прийняття постанови Сватівським відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 05 січня 2018 року про відмову позивачу у страхових виплатах та наданні соціальних послуг є підстави, не передбачені ст. 45 Закону № 1105-XIV (а.с.42), відтак суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо необхідності скасування вищевказаної постанови.

Відповідно до п. 1 ч. 1, 2 ст. 47 Закону № 1105-XIV страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Одноразова допомога виплачується потерпілому в місячний строк з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Частиною 4 ст. 47 Закону № 1105-XIV передбачено, що виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Як вбачається з матеріалів справи, одноразову допомогу в разі стійкої втрати працездатності в сумі 82 824,00 грн. та щомісячні страхові виплати позивачу відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Перевальському районі Луганської області призначені постановами від 19 червня 2014 (а.с.17-21).

У відповіді на адвокатський запит відповідача №1117/03-3 від 22 березня 2018 року відповідач повідомляє, що Перевальським відділенням не здійснено переміщення з тимчасово окупованої території в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, тому нарахування та виплату страхових виплат потерпілим у відділенні припинено з 01 грудня 2014 року. Також зазначено, що за заявою позивача від 21 листопада 2017 року, до якої позивач додав копії всіх необхідних документів, комісією відповідача підтверджено правомірність призначення відділенням позивачу одноразової допомоги в разі стійкої втрати працездатності в сумі 82 824,00 грн. (а.с.22).

При цьому, одноразова допомога в сумі 82 824,00 грн. повинна бути сплачена ОСОБА_2 відповідно до вимог п. 1 ч. 1, 2 ст. 47 Закону № 1105-XIV впродовж місяця (з 29 травня 2014 року), що виконано не було.

Так само відповідач визнав факт невиплати позивачу призначених щомісячних страхових виплат з 01 липня 2014 року, хоча їх виплату припинено з 01 грудня 2014 року.

Відповідно до ч. 7 ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

Оскільки відповідачем не надано доказів правомірності невиплати відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Перевальському районі Луганської області позивачу одноразової допомоги в разі стійкої втрати працездатності в сумі 82 824,00 грн. та щомісячних страхових виплат в період з 01 липня 2014 року по 30 листопада 2014 року, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності поновлення порушених прав позивача шляхом задоволення вимог позивача про зобов'язання відповідача виплатити позивачу вищевказаних сум за вищевказаний період.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає доцільним вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови Сватівського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 05 січня 2018 року про відмову у виплаті щомісячних грошових сум в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку за період з 01 .07. 2014 року по 31 .03. 2018 року.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності зобов'язання відповідача виплатити позивачу щомісячних страхових виплат за три роки з дня звернення з заявою від 21 листопада 2017 року за період з 01 липня 2014 року по 31 березня 2018 року із корегуванням у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу (див. цитату у п. 25 цього рішення).

У цих рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Тому, не виплачуючи позивачу встановлені спірні суми, відповідач порушив право позивача на їх отримання, яке є об'єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії Суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом апеляційної інстанції відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, щодо необхідності зобов'язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області виплатити ОСОБА_2 раніше призначені, але не виплачені щомісячні страхові виплати за період з 01 липня 2014 року по 31 березня 2018 року із корегуванням у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці" та одноразову страхову виплату в разі стійкої втрати працездатності в розмірі 82824,00 грн.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції що одноразова страхова виплата в разі стійкої втрати працездатності в розмірі 82 824,00 грн. має бути виплачена позивачу з коригуванням у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці», з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадить відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що одноразова страхова виплата в разі стійкої втрати працездатності в розмірі 82 824,00 грн. не підлягає корегуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці", у зв'язку з тим, що не є доходом у розумінні діючого законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відтак, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про застосування корегування у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці" до одноразової допомоги в розмірі 82 824,00 грн. та в цій частині в задоволені позовних вимог необхідно відмовити.

Посилання відповідача на вимоги інших нормативних актів, а також відсутність затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку виплати заборгованості зі страхових виплат внутрішньо переміщеним особам не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції про незаконність дій та рішень відповідача, що порушують законне право позивача на отримання вказаних страхових виплат.

Також відповідачем не спростовані доводи позивача щодо того, що саме управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області є належним відповідачем у справі, оскільки саме обласні управління фонду є юридичними особами та правонаступниками Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, його виконавчих дирекцій, управлінь в областях, відділеннях у районах та містах обласного значення, що передбачено постановою правління Фонду соціального страхування України від 14 грудня 2017 року №64, якою в тому числі внесено відповідні зміни до розділу 1 пункту 1.9 (а.с.25), а Сватівське відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області не має статусу юридичної особи, що визнає відповідач.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області - задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 1240/2452/18 - скасувати в частині задоволення позовних вимог про застосування корегування у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці" до одноразової допомоги в розмірі 82 824,00 грн. та в цій частині позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 1240/2452/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 січня 2019 року.

Судді Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова

І.В. Геращенко