Справа № 602/636/18
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2018-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року№ 857/2844/18
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Мікули О.І., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 6 липня 2018 року у справі №602/636/18 (суддя Костів Л.І., м.Ланівці) за його позовом до Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в особі арбітражного керуючого ОСОБА_2 та Лановецького відділення поліції Кременецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Лановецька міська рада, про визнання відмови із внесення даних до списків кредиторів, записів про роботу у трудову книжку колгоспника протиправними та спонукання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в особі арбітражного керуючого ОСОБА_2 (далі ГТУЮ, Арбітражний керуючий відповідно) та Лановецького відділення поліції Кременецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі Відділ поліції, ГУНП відповідно) в якому просив:

визнати бездіяльність відповідачів протиправною; зобовязати Арбітражного керуючого прийняти від позивача заяву з вимогами до боржника і надати її господарському суду Тернопільської області (далі Господарський суд) для внесення його до списку кредиторів по справі №10/Б-5022/1418/2012 про банкрутство Приватного підприємства «Імені Матросова» (далі ПП; справа про банкрутство відповідно); оформити у встановленому порядку трудову книжку колгоспника, якщо така була віднайдена, а якщо ні, то відновити її шляхом оформлення вкладиша до трудової книжки колгоспника на імя ОСОБА_1 із записами про роботу в період з 1977 року по 06.12.2006;

зобовязати Відділ поліції зареєструвати заяву позивача, як потерпілого від 22.08.2017 №1827 у Єдиному реєстрі досудових розслідувань (далі ЄРДР) за ознаками злісного невиконання рішення суду у встановленому для такої категорії справ порядку провести розслідування.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 6 липня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у адміністративній справі.

Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм процесуального права, просить таку скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В доводах апеляційної скарги посилаючись окремі обставини справи вказує, що розглядуваний спір виник у звязку із ненаданням відповідачами зазначених у визначеному для даної категорії справ законодавстві послуг, а тому висновки суду щодо неможливості розгляду такого за правилами адміністративного судочинства зроблені з груби порушенням норм процесуального прав.

Відповідачі та третя особа відзиву на апеляційну скаргу не подали, в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому у відповідності до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб, які не зявилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що розглядуваний спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Крім того, вказав, що позовні вимоги в частині зобовязання Арбітражного керуючого вчинити відповідні дії віднесено до юрисдикції Господарського суду, а з вимогами зверненими до Відділу поліції, щодо реєстрації заяви, позивач може звернутися до суду першої інстанції в порядку визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК).

Такі висновки суду першої інстанції лише частково відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

З матеріалів справи видно, що підставами звернення позивача до суду з розглядуваним позовом стали наступні обставини.

31.07.2006 Лановецьким районним судом Тернопільської області за результатами розгляду заяви позивача про стягнення боргу по заробітній платі видано судовий наказ №2-н-290/06 р. (далі Судовий наказ) за яким вказано стягнути з ПП на користь ОСОБА_1 742,42 грн заборгованості по заробітній платі (а.с.9).

Рішенням цього ж суду від 10 лютого 2016 року у справі №602/1203/15-ц встановлено факт роботи ОСОБА_1 в колгоспі імені Матросова (вище по тексту ПП) у період з 1977 року по 07.12.2006 (а.с.10).

Постановою Господарського суду від 10 січня 2013 року у справі про банкрутство ПП визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого ОСОБА_3, а пізніше ухвалою цього ж суду від 19 квітня 2013 року ОСОБА_2

Позивач вказує, що не зважаючи на його численні звернення до Арбітражного керуючого, а також ГТУЮ щодо прийняття його заяви з вимогами до боржника та передачу такої заяви Господарському суду для вирішення питання щодо включення його до списку кредиторів ПП у справі про банкрутство та видачі трудової книжки колгоспника із записами про роботу у ПП, останніми жодних дій щодо виконання таких вимог не вчиняється.

Крім того, апелянтом, як потерпілим через Кременецьку місцеву прокуратуру подано офіційну заяву до Відділу поліції про ознаки злочину злісне невиконання рішення суду. ОСОБА_4 ця заява всупереч КПК не внесена до ЄРДР.

Пунктом 4 частини першої статті 171 КАС (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом та постановлення оскаржуваної ухвали) визначено, що суддя після одержання позовної заяви зясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

За змістом пункту 1 частини першої статті 170 КАС суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У частині шостій статті 170 КАС вказано, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Відповідно до положень статті 20 КАС передбачено, що місцевим загальним судам, як адміністративним, предметно підсудні наступні спори:

1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності;

2) адміністративні справи, повязані з виборчим процесом чи процесом референдуму, щодо: оскарження рішень, дій чи бездіяльності дільничних виборчих комісій, дільничних комісій з референдуму, членів цих комісій; уточнення списку виборців; оскарження дій чи бездіяльності засобів масової інформації, інформаційних агентств, підприємств, установ, організацій, їх посадових та службових осіб, творчих працівників засобів масової інформації та інформаційних агентств, що порушують законодавство про вибори та референдум; оскарження дій чи бездіяльності кандидата у депутати сільської, селищної ради, кандидатів на посаду сільського, селищного голови, їх довірених осіб;

3) адміністративні справи, повязані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо: примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства; примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; затримання іноземців або осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті.

За правилами частини другої даної статті КАС визначено, що усі інші категорії справ підсудні окружним адміністративним судам.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського обєднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду (частини друга, третя статті 19 КАС).

У відповідності до пункту 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у звязку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобовязань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неможливості розгляду вказаного позову за правилами адміністративного судочинства.

Разом з тим, при вирішенні питання стосовно того у порядку якого судочинства мають вирішуватися позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені ним до Арбітражного керуючого, цей суд не врахував наступних положень ГПК та Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі ОСОБА_4 №2343-XII), в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»; далі ОСОБА_4 №4212-VI), у звязку з чим дійшов помилкового висновку про необхідність розгляду таких вимог у порядку господарського судочинства.

04.11.2012 набрав чинності ОСОБА_4 України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань» від 02.10.2012 (далі ОСОБА_4 №5405-VI), що доповнив розділ X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2343-XII в редакції Закону України №4212-VI пунктом 1-1, згідно з яким положення Закону №2343-XII застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом; положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

19.01.2013 набрав чинності ОСОБА_4 №2343-XII у редакції Закону №4212-VI (зі змінами, внесеними Законом №5405-VI).

Закон №2343-XII (в редакції, чинній на час звернення до суду з розглядуваними позовними вимогами та постановлення оскаржуваної ухвали) у частині четвертій статті 10 визначив, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, зокрема, спори про стягнення заробітної плати.

Крім того, підпункт 1 пункту 7 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4212-VI доповнив частину першу статті 12 ГПК (яка в той час регулювала питання щодо підвідомчості справ господарським судам; зараз стаття 20) пунктом 7, згідно з яким господарським судам стали підвідомчі справи у всіх майнових спорах з вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, зокрема, у спорах про стягнення заробітної плати.

Таким чином, ГПК з 19.01.2013 встановив для господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, підвідомчість усіх майнових спорів з вимогами до боржників у такій справі.

ОСОБА_4 №2343-XII згідно з пунктом 1-1 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» (зокрема і його частина четверта статті 10) не може бути застосований до справ про банкрутство, провадження в яких порушено до 19.01.2013, якщо на цю дату господарським судом ухвалено постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Такі висновки щодо застосування наведених вище норм матеріального права викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2018 року №14-7 цс18.

Зважаючи на те, що станом на 19.01.2013 ПП (місце роботи позивача при звільненні з якого з останнім не було здійснено повного розрахунку) уже було визнано банкрутом (10.01.2013), то суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку, із посиланням на пункт 8 частини першої статті 20 ГПК щодо необхідності звернення ОСОБА_1 із позовними вимогами до Арбітражного керуючого до Господарського суду для їх розгляду в порядку господарського судочинства.

Згідно з частиною першою стаття 19 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом; далі - ЦПК) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Також, треба зауважити і те, що Судовий наказ за яким було визначено стягнути з ПП на користь ОСОБА_1 742,42 грн заборгованості по заробітній платі видався місцевим загальним судом, який у відповідності до пункту 2 частини першої статті 96 ЦПК (в редакції, чинній на час видання Судового наказу) мав право видачі такого, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати.

Відтак, розглядувана частина позовних вимог підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства з дотриманням правил предметної та суб'єктної юрисдикції.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно вказав на те, що оскарження бездіяльності Відділу поліції щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви позивача від 22.08.2017 про кримінальне правопорушення та зобовязання відповідача вчинити такі дії, цей суд вправі розглянути після надходження від скаржника відповідної заяви, скарги у порядку встановленому КПК.

Відповідно до частини четвертої статті 317 КАС зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги вищенаведених правових норм та встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, дійшов до вірного висновку щодо необхідності відмови у відкритті провадження у справі за вказаним позовом, однак при цьому помилково, внаслідок неповного дослідження обставин справи порушив норми процесуального права в частині віднесення позовних вимог скаржника заявлених ним до Арбітражного керуючого до юрисдикції Господарського суду, що відповідно є підставою для зміни оскаржуваної ухвали в мотивувальній частині, з урахуванням висновків викладених судом апеляційної інстанції у цій постанові та зміни резолютивної частини ухвали в частині розяснення позивачу права на звернення до суду з позовними вимогами до Арбітражного керуючого до Господарського суду.

Керуючись статтями 308, 310, 315-316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 6 липня 2018 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції даної постанови.

Ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 6 липня 2018 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини цієї ухвали, з урахуванням висновків цієї постанови, у такій редакції: «Розяснити ОСОБА_1 про право звернутися із позовними вимогами заявленими до Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в особі арбітражного керуючого ОСОБА_2 до Лановецького районного суду Тернопільської області в порядку цивільного судочинства.».

В решті ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 6 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7
Повне судове рішення складено 29 грудня 2018 року