Справа № 601/2001/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/4551/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Макарика В.Я.,

секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області (головуючий суддя - Коротич І.А.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Кременець 22 листопада 2018 року у справі №601/2001/18 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

12.10.2018 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до сектору реагування патрульної поліції ГУНП в Тернопільській області, просив скасувати постанову інспектора СРПП №1 старшого лейтенанта поліції Ковальчука В.В. від 06.10.2018 серії ДП 18 №089705, якою позивача визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення штраф у розмірі 510 грн.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 07 листопада 2018 року замінено відповідача - сектор реагування патрульної поліції ГУНП в Тернопільській області на належного відповідача - Головне управління Національної поліції в Тернопільській області.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2018 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством встановлені певні вимоги до змісту постанови по справі про адміністративне правопорушення, зокрема, в такій постанові має бути чітко зазначено обставини вчиненого особою адміністративного правопорушення, тобто, за вчинення яких саме протиправних (винних умисних або необережних) дій чи бездіяльності на особу накладено адміністративне стягнення; дата, час та місце їх вчинення, що суб'єктом владних повноважень не дотримано. Крім того, суд першої інстанції врахував, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивач допустив правопорушення, яке ставиться йому у вину. Також суд першої інстанції зазначив, що як вбачається з матеріалів справи адміністративний позов надійшов до суду 12 жовтня 2018 року, тобто в межах строку звернення до суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції в Тернопільській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2018 року та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі винесено відповідно до вимог чинного законодавства, в присутності позивача, що підтверджується підписом останнього. Скаржник вказує, що крайнім терміном для звернення до суду є 16.10.2018, тоді як позовна заява складена 26.10.2018, а отже позивач пропустив строк звернення до суду.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.3 ст.268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ст.230 КАС України секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилається скаржник, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 06.10.2018 інспектором СРПП №1 старшим лейтенантом поліції Ковальчуком В.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 №089705, відповідно до якої ОСОБА_3 керуючи транспортним засобом ВАЗ 21093, номерний знак НОМЕР_1 о 07 год 42 хв в м.Почаїв по вул.Лосятинська здійснив стоянку в два і більше ряди, чим створив перешкоду іншим учасникам дорожнього руху, скоївши адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.122 КУпАП, п.15.4 ПДР. Прийнято рішення застосувати до ОСОБА_3 адміністративне стягнення штраф у розмірі 510 грн.

Вважаючи вказану постанову протиправною, такою, що підлягає скасуванню, ОСОБА_3 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Відповідно до ч.3 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, (далі - КУпАП) перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п'ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 15.4 Правил дорожнього руху встановлено, що транспортні засоби не дозволяється ставити на проїзній частині в два і більше ряди.

Пунктом 1.10 Правил дорожнього руху наведено перелік термінів та їх визначення, де зупинка - припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо); стоянка - припинення руху транспортного засобу на час, більший ніж 5 хвилин, з причин, не пов'язаних з необхідністю виконання вимог цих Правил, посадкою (висадкою) пасажирів, завантаженням (розвантаженням) вантажу.

Таким чином, законодавцем не ототожнюються поняття «зупинка» та «стоянка», які хоч і схожі за своїм значенням, але вимоги до них є різними. Головна відмінність у тимчасовому факторі: стоянка передбачає тривалість, а зупинка - короткочасний маневр. При цьому, відповідно до Правил дорожнього руху не завжди зупинка заборонена там, де не можна ставити автомобіль на стоянку, тоді як стоянка завжди буде порушенням в тих місцях, де заборонена зупинка.

Так, відповідно до п.15.3 Правил дорожнього руху у населених пунктах зупинка і стоянка транспортних засобів дозволяються на лівому боці дороги, що має по одній смузі для руху в кожному напрямку (без трамвайних колій посередині) і не розділена розміткою 1.1, а також на лівому боці дороги з одностороннім рухом.

В позовній заяві позивач зазначив, що 06.10.2018 керуючи автомобілем ВАЗ 21093, номерний знак НОМЕР_1 в м.Почаїв по вул.Лосятинська здійснив короткочасну зупинку біля правого краю проїзної частини для висадки пасажира на узбіччі, ніяких перешкод іншим учасникам руху не створював.

Аналогічні пояснення записано позивачем в оскаржуваній постанові серії ДП18 №089705 від 06.10.2018.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Не зважаючи на те, що позивач заперечував факт вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП при винесені оскаржуваної постанови, відповідачем не долучено до вказаної постанови жодних доказів, передбачених ст.251 КУпАП, які підтверджують порушення позивачем Правил дорожнього руху, наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП, та правомірність прийняття оскаржуваної постанови (фото, відеозапис тощо), вказівка на такі відсутні в графі 8 постанови, не подано такі докази й суду першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб'єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об'єктивного дослідження справи, однак не зобов'язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі.

За таких обставин, на підставі системного аналізу законодавчих положень, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами правомірність притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч.3 ст.122 КУпАП, не доведено дотримання при винесені постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, яке зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП 18 №08975 від 06.10.2018 вимог статей 245 та 280 КУпАП щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин, вирішення її в точній відповідності з законом, що призвело до порушення прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статті 268 КУпАП.

Вказане у своїй сукупності дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що постанова серії ДП 18 №08975 від 06.10.2018 не відповідає критеріям законності та обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними аргументи скаржника щодо пропуску позивачем встановленого ст.289 КУпАП десятиденного строку звернення із позовом до суду, оскільки з матеріалів справи встановлено, що адміністративний позов про скасування постанови серії ДП 18 №08975 від 06.10.2018 судом першої інстанції зареєстровано 12.10.2018 за вх.№8478/1864. Ухвалою судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 17.10.2018 позовну заяву ОСОБА_3 залишено без руху через невідповідність вимог ст. 160, 161 КАС України та надано позивачу десятиденний строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

Позовна заява від 26.10.2018, на яку покликається скаржник в апеляційній скарзі, подана на виконання вимог ухвали судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 17.10.2018.

Відповідно до ч.3 ст.169 КАС України якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 171 цього Кодексу.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_3 без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Відповідно до ч.2 ст. 6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності притягнення позивача до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч.3 ст.122 КУпАП, на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 250, 272, 286, 308, 310, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2018 року у справі №601/2001/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
В. Я. Макарик
Повне судове рішення складено 08.01.2019