Справа № 815/1523/18
Суддя: Цховребова М. Г
Дата ухвалення: 2018-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1523/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Цховребової М.Г.

при секретарі судового засідання - Поварчук В.В.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Батракова Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, судових витрат, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_3 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області, в якому позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача:

- середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.05.2017 року по 20.12.2017 року включно у розмірі 35510,00 грн.;

- відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн.;

- судові витрати по справі № 815/3259/17 про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, у розмірі 20000,00 грн.

Ухвалами суду від:

- 23.04.2018 року: відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження;

- 12.06.2018 року: продовжено підготовче провадження у справі на 30 днів;

- 27.06.2018 року: зупинено провадження у справі;

- 08.08.2018 року: поновлено провадження по справі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав адміністративний позов, просив суд задовольнити його в повному обсязі, по суті, з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив (а.с.33-40, 115-119), із посиланням на ст. 56 Конституції України, ч. 2 ст. 235, ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», абз. 3, 4 п. 2, абз. 4 п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, п.п. 5, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, п. 5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» від 27.09.2012 року № 10-1389/0/4-12, тощо із зазначенням таких фактичних обставин:

- у червні 2017 року позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування наказу від 31.05.2017 року № 121-к про звільнення його з посади начальника Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області; поновлення на посаді начальника Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2017 року адміністративний позов задоволено частково. 20.12.2017 року Одеським апеляційним адміністративним судом було винесено постанову, якою постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2017 року скасовано та прийнято по справі нову постанову, якою позов позивача було задоволено, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області № 121-к від 31.05.2017 року «Про звільнення ОСОБА_3», поновлено позивача на посаді начальника Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з моменту звільнення. Судом апеляційної інстанції при винесенні рішення 20.12.2017 року по справі № 815/3259/17 про поновлення позивача на роботі не приймалось рішення про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати його звільнення (наказ від 31.05.2017 року № 121-к) по дату винесення судом рішення про поновлення позивача на роботі - 20.12.2017 року;

- позивач вважає, що вимушений прогул стався з дня винесення відповідачем наказу № 121-к від 31.05.2017 року «Про звільнення ОСОБА_3» до винесення 20.12.2017 року Одеським апеляційним адміністративним судом постанови про скасування наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області № 121-к від 31.05.2017 року «Про звільнення ОСОБА_3» та поновлення позивача на посаді начальника Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з моменту звільнення;

- з довідки, виданої ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області № 1251/06/25 від 15.02.2018 року, вбачається, що посадовий оклад позивача, як начальника Управління захисту споживачів ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області, на момент звільнення складав 5300,00 грн., а його середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.06.2017 року по 20.12.2017 року складає 35510 (тридцять п'ять тисяч п'ятсот десять) гривень 00 коп. Таким чином, його середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.06.2017 року по 20.12.2017 року складає 35510 (тридцять п'ять тисяч п'ятсот десять) гривень 00 коп.;

- позивачем по справі № 815/3259/17 з самого початку не було заявлено позовну вимогу про стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області, на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.05.2017 року по день постановлення рішення по справі, в зв'язку з чим дане питання не вирішувалось ані судом першої, ані судом апеляційної інстанцій. Отже, не маючи можливість звернутися в порядку ст. 168 КАС України (в редакції до 15.12.2017 року) та ст. 252 КАС (в редакції 15.12.2017 року) з заявою про постановлення додаткового рішення щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звертається до суду з окремою позовною заявою. Позивач жодним чином не може бути обмежений у праві на стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та збитків, які він поніс у зв'язку з необхідністю відстоювати власні права у суді, лише з тих підстав, що судом, який розглядав спір не було розглянуто дане питання;

- оскільки предмети спору у справі № 815/3259/17 та справи № 815/1523/18 є абсолютно різними, а постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017 у справі № 815/3259/17 набрала законної сили (а отже не потребує доказування встановлений в ньому факт), то аргументи відповідача про необхідність відмовити у задоволенні позову про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, судових витрат у зв'язку з тим, що відповідач вважає рішення, яке набрало законної сили, не законним - є не доречними та не підлягають задоволенню;

- КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості, вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Внаслідок незаконного звільнення з роботи відповідачем позивачеві завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав, що пов'язано з тим, що, по-перше, було підірвано його авторитет в трудовому колективі; по-друге, він мусив вживати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, шукати собі іншу роботу та джерело доходів; по-третє, формулювання причин його звільнення з роботи (у зв'язку з нез'явленням державного службовця на службу протягом більш як 150 календарних днів підряд) значним чином обмежувало його можливості у підборі підходящої роботи; по-четверте, постійні хвилювання з приводу того, яким чином матеріально забезпечити себе та свою сім'ю, тримали позивача в постійній нервовій та психологічній напрузі; по-п'яте, незаконне позбавлення роботи призвело до значного погіршення його настрою; і, по-шосте, оскільки був змінений його звичний уклад життя, позивач мусив докладати інших додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема для відновлення своїх порушених трудових прав та вирішення пов'язаних з цим проблем, що виникли внаслідок незаконних дій відповідача, позивачем додатково витрачалися значний час, сили, нервова (психічна) енергія. Обґрунтованим розміром моральної шкоди, виходячи з характеру моральних страждань, виду психічних страждань, істотності вимушених змін у житті, тривалості негативних наслідків, позивач вважає - 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.;

- наявність шкоди підтверджується встановленим апеляційним судом фактом незаконного звільнення та негативними наслідками, які позивач зазнав у зв'язку з таким звільненням. Протиправність діяння відповідача встановлена постановою апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017 року у справі № 815/3259/17, якою наказ про звільнення позивача було визнано незаконним. Причинний зв'язок між завданою шкодою та діяннями відповідача, які полягали у незаконному звільненні - очевидні. Вина відповідача також встановлена постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017 року у справі № 815/3259/17, оскільки незаконний наказ було видано саме відповідачем. Тільки позивач, виходячи з страждань, які він пережив, та власного бачення справедливої сатисфакції, може визначити грошовий еквівалент завданої йому моральної шкоди. Жодних доказів на підтвердження розміру понесеної моральної шкоди немає і не може бути в принципі;

- позивач заявляє вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за двома окремими справами, у яких ОСОБА_3 надавалась правнича допомога, а саме: при розгляді справи № 815/3259/17 про скасування наказу про звільнення і поновлення на посаді; при розгляді даної справи № 815/1523/18 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, судових витрат;

- враховуючи, що на час розгляду справи діяли норми КАС України, які не зобов'язували позивача надавати до суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та враховуючи, що Одеським апеляційним адміністративним судом при винесенні постанови від 20.12.2017 року по справі № 815/3259/17 на користь позивача, не вирішувалось питання як розподілити між сторонами судові витрати, та в змісті самої постанови не зазначено розподілу судових витрат, вважаю за необхідне просити суд стягнути з відповідача сплачені позивачем витрати на правову допомогу по справі № 815/3259/17 про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, на суму в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень: зустріч та консультація клієнта, вивчення матеріалів справи та формування правового висновку у справі про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, узгодження правової позиції з клієнтом - 30 годин; збір доказів у справі за позовом про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення - 21 година; підготовка та подання до суду першої інстанції додаткових пояснень у справі - 6 годин; участь у судових засіданнях у суді першої інстанції - 3 години; підготовка апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції - 18 годин;

- КАС України в редакції до 15.12.2017 року не передбачав необхідність надання попереднього розрахунку судових витрат, в тому числі подачу до закінчення судових дебатів доказів, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат. Крім того, судових дебатів у суді апеляційної інстанції по справі № 815/3259/17 не було. Розгляд справи у суді апеляційної інстанції проводився в порядку письмового провадження;

- витрати на правову допомогу по справі № 815/3259/17 позивачем були сплачені уже після винесення судом апеляційної інстанції рішення по справі, в зв'язку з чим під час розгляду самої справи позивач не міг надати до суду докази сплати витрат на правову допомогу, та зазначити розмір таких витрат. В зв'язку з чим позивач не міг звернутися до суду в порядку ст.ст. 143, 252 КАС України щодо невирішеного питання про судові витрати. Не маючи можливість звернутися в порядку ст.ст. 143, 252 КАС України (в редакції 15.12.2017 року) з заявою про постановлення додаткового рішення щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, позивач звертається до суду з окремою позовною заявою;

- позивач надав документальне підтвердження понесених витрат у справі № 815/3259/17, а саме: договір про надання правової допомоги № 77 від 12.09.2017 року; квитанції № N162D41026 від 26.02.2018 року та № ПН3132 від 26.02.2018 року про сплату за договором № 77 від 12.09.2017 року; витяг з виписки по рахунку Адвокатського бюро «ІНФОРМАЦІЯ_2»;

- розрахунок суми витрат, які позивач поніс при подачі позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди: судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою - 704,50 грн.; витрати пов'язані з розглядом справи: витрати на професійну правничу допомогу - 10000,00 грн.: зустріч та консультація клієнта, вивчення матеріалів справи та формування правового висновку у справі про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, узгодження правової позиції з клієнтом - 3 год.; збір доказів у справі за позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - 17 год.; підготовка та подання до суду першої інстанції позовної заяви у справі за позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - 5,5 год.;

- на підтвердження розміру судових витрат, що несе позивач у зв'язку з розглядом справи № 815/1523/18, позивачем разом з позовною заявою подано підтвердження сплати судового збору та розрахунок витрат на правничу допомогу. Оскільки сторона позивача не може наперед знати який об'єм робіт необхідно буд виконати у зв'язку з розглядом даної справи, то квитанція про сплату за надання правничої допомоги та інші докази будуть надані у відповідності до вимог чинного на даний час КАС України.

В судовому засіданні представник відповідача не визнав адміністративний позов повністю, просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві, запереченнях щодо відповіді та додаткових поясненнях по справі (а.с.66-70, 141-145, 180-185), із посиланням на ч. 1 ст. 23, ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 83, ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, абз. 2 п. 13 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 06.03.2008 року № 2, із зазначенням таких фактичних обставин:

- позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України, а саме місячний строк, так як, постанову Одеський апеляційний адміністративний суд по справі № 815/3259/17 виніс 20.12.2017 року, позивач звернувся до суду з позовом до Одеського окружного адміністративного суду 04.04.2018 року;

- відповідач вважає, що постанова Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2017 року законна та обґрунтована, відповідає нормам законодавства України. На постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017 року відповідачем подано касаційну скаргу до Верховного Суду, яка станом на теперішній час не розглянута;

- спір про виплату коштів за час вимушеного прогулу, повинен був розглядатись в межах первинного позову про визнання наказу про звільнення протиправним та поновлення ОСОБА_3 на посаді;

- спір про поновлення позивача на роботі (службі) в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Одеській області вирішувався в межах адміністративної справи № 815/3259/17, а органом, що розглянув цей спір на користь позивача та прийняв рішення про його поновлення є Одеський апеляційний адміністративний суд. Відповідно до норм ч. 2 ст. 235 КЗпП України, правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 14.01.2014 року у справі № 21-395а13, саме під час розгляду справи № 815/3259/17 не тільки повинно було бути розглянуте питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але й Одеський апеляційний адміністративний суд, як орган, що розглянув спір, був зобов'язаний вирішити це питання. В такому випадку захист інтересів позивача в цій частині повинен був здійснюватись шляхом подання касаційної скарги на постанову суду апеляційної інстанції. Проте, із такою скаргою позивач не звертався;

- законодавцем встановлений механізм реалізації права стягнення з роботодавця середнього заробітку за час вимушеного прогулу одночасно з розглядом спору про поновлення особи на роботі на її користь - орган, що розглянув спір, вирішує питання про стягнення такого середнього заробітку, тобто реалізує право особи, передбачене ст.ст. 233, 235 КЗпП України. Означене також підтверджується викладеним вище правовим висновком Верховного Суду України в постанові від 14.01.2013 р. у справі № 21-395а13;

- позивачем не надано доказів в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. Вимога позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, так як, позивачем не надано жодних змістовних обґрунтувань та належних доказів заподіяння йому моральної шкоди. Заявляючи про виниклі перешкоди в позивача із можливим працевлаштуванням із-за формулювання причин звільнення - «відсутність на службі більше 150 днів», - позивач відверто маніпулює фактами. Наведене ним формулювання буквально дійсно може бути сприйняте можливим роботодавцем як звільнення за прогул більше 150 днів. Проте підстави звільнення, вказані у трудовій книжці (із посланням на ч. 2 ст. 87 Закону) будь-яким роботодавцем будуть розглянуті (розтлумачені) як такі, що жодним чином не пов'язані із фаховими здібностями позивача або його ставленням до трудової дисципліни. Тобто, підстави звільнення жодним чином не є компрометуючими для будь-якого працівника;

- позивачем подано розрахунок витрат на правничу допомогу, однак, доказів щодо обсягу наданих послуг та вартості виконаних робіт не надано. Що вказує на безпідставну вимогу про їх сплату;

- позивач посилається на норми попередньої редакції Кодексу адміністративного судочинства, однак, відповідно до ч. 3 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства чинної (теперішньої) редакції, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Оскільки позов про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, судових витрат подано в межах діючого на теперішній час законодавства, то відповідно для розподілу витрат застосовуються норми Кодексу адміністративного судочинства в редакції станом на 15.12.2017;

- питання розподілу судових витрат ОСОБА_3 у справі № 815/3259/17 у їх повному обсязі повинно було бути вирішене судом апеляційної інстанції, який скасував рішення суду І-ої інстанції у справі та ухвалив нове рішення. Проте, передбачених ст. 139 КАС України заходів щодо вирішення цього питання позивач не вжив (відповідну заяву про відшкодування всіх судових витрат та доказів їх понесення не подавав);

- заявляючи вимогу про відшкодування витрат на правничу допомогу у справі адміністративного судочинства, позивач взагалі не посилається на витрати на таку допомогу у формі представництва в суді, яке є складовою частиною процедури судового захисту інтересів особи. Означене безумовно свідчить про формальний характер поданого Детального опису робіт, так як є малоймовірним безоплатне надання послуг із саме судового представництва;

- предметом позову у справі № 815/1523/18 є вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який був спричинений незаконним звільненням, стягнення моральної шкоди у зв'язку із цим звільненням та стягнення судових витрат, понесених у справі про поновлення на службі. Нормативно-правове обґрунтування позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі № 815/1523/18 здійснене лише посиланням на ст. 235 Кодексу законів про працю України, яка повністю регулює питання виплати середнього заробітку працівникові за час вимушеного прогулу у разі його незаконного звільнення. Для застосування означеної норми права необхідна наявність лише 2-х обставин: встановлення факту незаконності звільнення; проведення розрахунку середнього заробітку працівника. У випадку із позивачем, встановлення факту незаконності звільнення відбулось в іншому процесі - під час розгляду справи № 815/3259/17, і справа № 815/1523/18 повністю ґрунтується на результатах справи № 815/3259/17, що і підтверджується змістом адміністративного позову, який вибудований в цій частині виключно на посиланнях на рішення Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017 року. У справі № 815/1523/18 не потребує доказування обставина, за наявності якої застосовується ст. 235 КЗпП України, і правнича робота (допомога) у цій частині у справі відсутня. Розрахунок середнього заробітку позивача здійснений безпосередньо відповідачем і всі зусилля представника позивача в цій частині звелись до підготовки запиту до відповідача про надання відповідної довідки. Представництво позивача у справі № 815/3259/17 здійснювалось тим же представником - адвокатом ОСОБА_1;

- позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди є абсолютно похідною від результатів розглянутої справи № 815/3259/17, так як за загальними правовими нормами завдання моральної шкоди особі здійснюється у випадку вчинення щодо неї незаконних дій. В частині обґрунтування підстав для завдання моральної шкоди відповідне питання вирішене ще у справі № 815/3259/17, адже рішенням Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.12.20174 року наказ відповідача про звільнення позивача визнаний незаконним. Підготовка у справі в цій частині не потребувала значного правового аналізу, а тим більше доведення обставин, що мають значення для вирішення питання про стягнення моральної шкоди;

- весь збір доказів у справі № 815/1523/18 полягав у направленні одного запиту до відповідача та у копіюванні наявних в адвоката документів, в отриманні у свого клієнта банківських квитанцій про розрахунки з самим же адвокатом.

В судовому засіданні представник відповідача також зазначив, що прохання, викладене у відзиві, визнати строк звернення позивача з цим позовом пропущеним, не є клопотанням, а є лише позицією відповідача, викладеною в рамках подання відзиву.

Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Суд встановив, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2017 року по справі № 815/3259/17 (а.с.13-15), яка набрала законної сили 20.12.2017 року:

- постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року скасовано та прийнято по справі нову постанову, якою позов ОСОБА_3 задоволено;

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області № 121-к від 31 травня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_3»;

- поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з моменту звільнення.

Згідно змісту зазначеної постанови Одеського апеляційного адміністративного суду, встановлено, зокрема, що наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області № 121-к від 31 травня 2017 року позивача звільнено з посади начальника Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з 31 травня 2017 року відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу» в зв'язку з нез'явленням на службу (з 23 грудня 2016 року) протягом більш як 150 календарних днів підряд.

У зв'язку з не вирішенням питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

На доведення обставин, на яких ґрунтуються вимоги, позивачем суду також надано копії, зокрема (а.с.16-23, 123-126, 165-167, 189-200):

- відповіді відповідача на запит адвоката ОСОБА_1 від 15.02.2018 року № 1252/13/25, яким останнього повідомлено, зокрема, що:

«… Щодо обґрунтованого розрахунку середнього заробітку ОСОБА_3 за час вимушеного прогулу (з 31.05.2017 р. по дату винесення судом постанови - 20.12.2017 р.), складеного відповідно до Порядку обчислення середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, то такий заробіток розрахований відповідно до абз. 4 п. 4 Порядку становить 35510,00 грн. (довідка додається).»;

- довідки відповідача від 15.02.2018 року № 1251/06/25, відповідно до якої, зокрема, посадовий оклад на момент звільнення ОСОБА_3 начальника Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області складає 5300,00 грн., заробіток за час вимушеного прогулу з 1 червня 2017 року по 20 грудня 2017 року складає 35510,00 грн., в т.ч. за: червень - 5300,00 грн.; липень - 5300,00 грн.; серпень - 5300,00 грн.; вересень - 5300,00 грн.; жовтень - 5300,00 грн.; листопад - 5300,00 грн.; грудень - 3700,00 грн. (5300,00 / 20 роб.дн. х 14);

- позовної заяви ОСОБА_3 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача з посади начальника Управління захисту прав споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області, та про поновлення позивача на вказаній посаді, яка отримана Одеським окружним адміністративним судом 19.06.2017 року № 815/3259/17. Даний позов датований 19.06.2017 року та підписаний ОСОБА_3;

- апеляційної скарги ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2017 року у справі № 815/3259/17. Дана апеляційна скарга датована 22.09.2017 року та підписана ОСОБА_3;

- Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, Серія НОМЕР_2, виданого ОСОБА_1 18 листопада 2015 року Радою адвокатів Вінницької області;

- договору про надання правової допомоги № 77 від 12 вересня 2017 року, укладеного між позивачем, як Клієнтом, та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_2», як Адвокатом, відповідно до якого, зокрема:

п. 1.1: Адвокат зобов'язується надати Клієнту правову допомогу, а саме: вчинити від імені та за рахунок Клієнта певні юридичні дії або надати Клієнту за його дорученням інші послуги юридичного характеру, що зазначені нижче та які разом і незалежно від їх змісту іменуються в тексті договору «послугами» або «дорученням», а Клієнт зобов'язується сплатити за них відповідну плату;

п. 1.2: за цим договором Клієнту надаються на території України наступні послуги та виконуються наступні доручення Клієнта, що відповідають галузям права, в яких спеціалізується Адвокат:

- надання правової допомоги в усіх органах державної влади, місцевого самоврядування, судових інстанціях, представництво інтересів клієнта у судах загальної, адміністративної юрисдикції, з усіма правами представника, передбаченими відповідними процесуальними кодексами, збір інформації для клієнта, з усіма правами, якими володіє Клієнт, окрім права отримання грошових коштів від імені Клієнта;

- представництво інтересів Клієнта у трудових спорах, в судах загальної, адміністративної юрисдикції, перед роботодавцем (у тому числі колишнім), збір інформації щодо трудових стосунків Клієнта, а саме: причин виникнення, перебігу та припинення, з правом: подачі позовних заяв, заяв, клопотань, скарг та інших процесуальних документів, отримання персональної інформації, медичної інформації та інформації, що містить медичну таємницю клієнта;

п. 3.2: Адвокат розпочинає надання послуг з моменту отримання передбаченої цим договором плати та інформації (документів);

п. 4.1: Клієнт сплачує Адвокату плату у сумі, що визначається окремою угодою;

- додаткової угоди № 2 від 16.01.2018 року до договору про надання правової допомоги № 77 від 12 вересня 2017 року, укладеної між позивачем, як Клієнтом, та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_2» (далі за текстом - Бюро), як Адвокатом, про наступне, зокрема:

1. Сторони визначили форму надання правничої (правової) допомоги, яка буде виражатися у представництві інтересів Клієнта в судах України, перед юридичними особами будь-якої форми власності та підпорядкування, фізичними особами з питань стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу моральної шкоди, витрат на правничу допомогу.

2. За надання Бюро правничої (правової) допомоги, визначеної в п. 1 Угоди, Клієнт зобов'язується сплатити гонорар.

3. При розрахунку розміру гонорару, враховується складність наданих послуг та час, витрачений Бюро, її партнерами та співробітниками. Розмір гонорару встановлюється Адвокатом на підставі попередніх домовленостей, з урахуванням фактично наданих послуг, та підлягає узгодженню з Клієнтом.

5. За результатами надання правничої (правової) допомоги складається детальний опис робіт (наданих послуг), що підписується представниками кожної зі сторін.

6. Бюро надсилає детальний опис робіт (наданих послуг) та рахунок Клієнту факсимільним зв'язком на електронну поштову скриньку зазначену в Договорі або поштою.

7. Детальний опис робіт (наданих послуг) вважається підписаним, якщо протягом 5 днів з моменту його отримання Клієнтом, останній не надав Бюро письмові аргументовані заперечення.

8. Клієнт зобов'язаний сплатити визначений в детальному описі робіт (наданих послуг) гонорар на протязі 3 календарних днів з моменту отримання Клієнтом рахунку;

- квитанції № 162D41026 від 26 лютого 2018 року на суму 10000,00 грн., платник - ОСОБА_3, отримувач - Адвокат АБ «ІНФОРМАЦІЯ_2», призначення платежу - ОСОБА_3; оплата за послуги правової допомоги зг дог № 77 від 11.09.2017;

- квитанції № ПН3132 від 26 лютого 2018 року на суму 10000,00 грн., платник - ОСОБА_3, отримувач - АБ «ІНФОРМАЦІЯ_2», призначення платежу - оплата за надання правової допомоги з-но дог № 77 від 11.09.2017 року від ОСОБА_3;

- банківської виписки по рахунку АБ «ІНФОРМАЦІЯ_2» за період з 01.01.2018 року по 03.05.2018 року, відповідно до якої 26.02.2018 року ОСОБА_3 сплатив АБ «ІНФОРМАЦІЯ_2» за надання правової допомоги з-но дог № 77 від 11.09.2017 р. всього 20000,00 грн.;

- ордер (оригінал), серія ВН № 053722 від 02.04.2018 року, про надання правової допомоги ОСОБА_3 на підставі договору про надання правової допомоги № 77 від 12.09.2017 року у Одеському окружному адміністративному суді адвокатом ОСОБА_1, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 0000053 від 18.11.2015 року видане Радою адвокатів Вінницької області. Ордер виданий АБ «ІНФОРМАЦІЯ_2»;

- детального опису робіт (наданих послуг) від 07.08.2018 року, здійснених Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_2» (код ЄДРПОУ НОМЕР_3) в рамках надання правової (правничої) допомоги ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) при підготовці до судового розгляду та розгляду судом першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу моральної шкоди, витрат на правничу допомогу, згідно Договору про надання правової допомоги № 77 від 12.09.2017 та Додаткової угоди № 2 від 16.01.2018:

1. Зустріч та консультація клієнта, вивчення матеріалів справи та формування правового висновку у справі про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, узгодження правової позиції з клієнтом - 1500,00 грн.

2. Збір доказів у справі за позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - 1500,00 грн.

3. Підготовка та подання до суду першої інстанції позовної заяви у справі за позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - 3500,00 грн.

4. Підготовка та подання заперечення на заяву про зупинення провадження та подання - 1000,00 грн.

5. Підготовка та подання відповіді на відзив на адміністративний позов - 2500,00 грн.

Загальна сума за надані адвокатом послуги - 10000,00 грн.;

- квитанції № 0.0..1 від 07.08.2018 року на суму 10000,00 грн., платник - ОСОБА_3, отримувач: Адвокатське бюро «ІНФОРМАЦІЯ_2», назва послуги: оплата за товари / послуги; призначення: сплата по дог # 77 від 11 вересня 2017 року за правову допомогу від ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною 1 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовано законодавством (чинним та у редакції станом на момент виникнення відповідних правовідносин): Кодексом законів про працю України, затвердженим Законом від 10.12.1971 року № 322-VIII (далі - КЗпП України), Цивільним кодексом України від 16.01.2003 року № 435-IV (далі - ЦК України), Законом України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (далі - ЗУ № 108/95-ВР), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 1 ст. 27 ЗУ № 108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пп. «з» п. 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.п. 1, 2, 8 ч. 1 ст. 4 КАС України:

- адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

- публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

- позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Згідно з ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду;

3) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтєю 134 КАС України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 246 КАС України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

В частині 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

1. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.05.2017 року по 20.12.2017 року включно у розмірі 35510,00 грн.

Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області № 121-к від 31 травня 2017 року позивача звільнено з посади начальника Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з 31 травня 2017 року.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2017 року по справі № 815/3259/17, зокрема:

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області № 121-к від 31 травня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_3»;

- поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з моменту звільнення.

Зазначена постанова Одеського апеляційного адміністративного суду набрала законної сили 20.12.2017 року.

При прийнятті вказаного вище рішення судом не вирішено питання про стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з даними відповідача, зазначеними у відповіді від 15.02.2018 року № 1252/13/25 на адвокатський запит та у доданій до відповіді довідці від 15.02.2018 року № 1251/06/25, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу (з 31.05.2017 року по 20.12.2017 року) складає 35510,00 грн.

У випадку поновлення на роботі, працівник має право на стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу відповідно до статей 233, 235 КЗпП України.

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

При цьому посилання відповідача на пропуск позивачем звернення до суду з цим позовом, відповідно до положень ч. 5 ст. 122 КАС України, як на одну із підстав для відмови у задоволенні позову, є помилковим, оскільки Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема, й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Також неправильним є розуміння відповідачем і положень ст. 235 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 19, 245 КАС України, оскільки, не заявивши вимогу до суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, закон не обмежує особу на реалізацію такого права як пред'явлення позову у майбутньому.

На виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 31.01.2018 року по справі № 813/7926/14 (К/9901/1628/18), відповідно

суд дійшов висновку, що:

- позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.05.2017 року по 20.12.2017 року включно у розмірі 35510,00 грн. - підлягає задоволенню.

2. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Щодо обґрунтування цієї позовної вимоги позивачем зазначено, що: наявність шкоди підтверджується встановленим апеляційним судом фактом незаконного звільнення та негативними наслідками, які позивач зазнав у зв'язку з таким звільненням; протиправність діяння відповідача встановлена постановою апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017 року у справі № 815/3259/17, якою наказ про звільнення позивача було визнано незаконним; причинний зв'язок між завданою шкодою та діяннями відповідача, які полягали у незаконному звільненні - очевидні; вина відповідача також встановлена постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017 року у справі № 815/3259/17, оскільки незаконний наказ було видано саме відповідачем.

Проте, сам по собі факт визнання звільнення позивача незаконним та встановлення вини відповідача у ньому - не є самостійними та достатніми доказами завдання моральної шкоди, причинно-наслідкового зв'язку між незаконним звільненням та завданою моральною шкодою, співмірності заявленого до відшкодування розміру моральної шкоди із фактично понесеними втратами немайнового характеру, тощо.

Крім того, жодних доказів на доведення обставин, на підставі яких заявлено наведену позовну вимогу, а саме того, що: внаслідок незаконного звільнення з роботи відповідачем позивачеві завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав, що пов'язано з тим, що, по-перше, було підірвано його авторитет в трудовому колективі; по-друге, він мусив вживати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, шукати собі іншу роботу та джерело доходів; по-третє, формулювання причин його звільнення з роботи (у зв'язку з нез'явленням державного службовця на службу протягом більш як 150 календарних днів підряд) значним чином обмежувало його можливості у підборі підходящої роботи; по-четверте, постійні хвилювання з приводу того, яким чином матеріально забезпечити себе та свою сім'ю, тримали позивача в постійній нервовій та психологічній напрузі; по-п'яте, незаконне позбавлення роботи призвело до значного погіршення його настрою; і, по-шосте, оскільки був змінений його звичний уклад життя, позивач мусив докладати інших додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема для відновлення своїх порушених трудових прав та вирішення пов'язаних з цим проблем, що виникли внаслідок незаконних дій відповідача, позивачем додатково витрачалися значний час, сили, нервова (психічна) енергія, - позивачем не зазначено та/або не надано.

При цьому самим позивачем зазначено, що жодних доказів на підтвердження розміру понесеної моральної шкоди немає і не може бути в принципі.

Проте, без зазначення та надання відповідних доказів є недоведеними: сам факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, причинно-наслідковий зв'язок між незаконним звільненням та завданою моральною шкодою, співмірність заявленого до відшкодування розміру моральної шкоди із фактично понесеними позивачем втратами немайнового характеру, тощо.

При цьому також слід зазначити, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на усі сфери їхнього життя, як на публічну службу, так і на приватне життя.

На виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 2а-11853/10/1570, відповідно

суд дійшов висновку, що:

- позовна вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. - не підлягає задоволенню.

3. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат по справі № 815/3259/17 про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, у розмірі 20000,00 грн.

Як відповідно до положень п.п. 1, 6, 8 ч. 1 ст. 3, ст.ст. 17, 50, 87-98, 105, 162, 163, 168 КАС України в редакції, чинній на момент подання позову (19.06.2017 року), за яким було відкрито провадження в адміністративній справі № 815/3259/17, прийняття постанови Одеським окружним адміністративним судом по справі № 815/3259/17 (12.09.2017 року), складання та підписання апеляційної скарги на вказану постанову суду (22.09.2017 року), так і відповідно до положень п.п. 1, 2, 8 ч. 1 ст. 4, ст.ст. 19, 132-143, 245, 246, 252 КАС України в редакції, чинній на час прийняття постанови Одеським апеляційним адміністративним судом по справі № 815/3259/17 (20.12.2017 року), розгляду та вирішення адміністративної справи № 815/1523/18, розподіл судових витрат - є питанням, яке розглядається та вирішується судом при розгляді та вирішенні справи, з якою ці витрати пов'язані, а не правом, свободою чи інтересом позивача, яке підлягає захисту шляхом подання позову до адміністративного суду.

Тобто, позивачем обраний невірний спосіб вирішення питання про розподіл судових витрат у справі № 815/3259/17, відповідно

суд дійшов висновку, що:

- правова позиція позивача зі спірного питання - є помилковою, надані позивачем докази на підтвердження позиції позивача щодо цієї позовної вимоги - не спростовують наведених висновків суду щодо правової природи питання про розподіл судових витрат та порядку його вирішення;

- позовна вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат по справі № 815/3259/17 про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, у розмірі 20000,00 грн. - не підлягає задоволенню.

При цьому суд звертає увагу позивача також на те, що:

- його позовна заява до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача з посади начальника Управління захисту прав споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області, та про поновлення позивача на вказаній посаді, отримана Одеським окружним адміністративним судом 19.06.2017 року № 815/3259/17. Даний позов датований 19.06.2017 року та підписаний ОСОБА_3;

- апеляційна скарга позивача на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2017 року у справі № 815/3259/17 датована 22.09.2017 року та підписана ОСОБА_3;

- договір про надання правової допомоги № 77 між позивачем, як Клієнтом, та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_2», як Адвокатом, укладений лише 12.09.2017 року та відповідно до якого, зокрема: п. 3.2: Адвокат розпочинає надання послуг з моменту отримання передбаченої цим договором плати та інформації (документів); п. 4.1: Клієнт сплачує Адвокату плату у сумі, що визначається окремою угодою;

- додаткова угода № 2 до договору про надання правової допомоги № 77 від 12.09.2017 року між позивачем, як Клієнтом, та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_2», як Адвокатом, укладена лише 16.01.2018 року;

- згідно квитанцій № 162D41026, № ПН3132 та банківської виписки по рахунку АБ «ІНФОРМАЦІЯ_2» за період з 01.01.2018 року по 03.05.2018 року, позивач сплатив АБ «ІНФОРМАЦІЯ_2» за надання правової допомоги згідно договору № 77 від 11.09.2017 р. всього 20000,00 грн., лише 26.02.2018 року.

З наведеного вбачається, по-перше, що:

- договір про надання правової допомоги № 77 від 12.09.2017 року між позивачем, як Клієнтом, та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_2», як Адвокатом, укладений після подання позову (19.06.2017 року), за яким було відкрито провадження в адміністративній справі № 815/3259/17 та у день прийняття постанови Одеським окружним адміністративним судом по справі № 815/3259/17 (12.09.2017 року). Крім того, зазначений позов та апеляційна скарга позивача на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2017 року у справі № 815/3259/17 підписані самим позивачем;

- станом на дату прийняття постанови Одеським окружним адміністративним судом по справі № 815/3259/17 (12.09.2017 року), складання та підписання апеляційної скарги на вказану постанову суду (22.09.2017 року) та прийняття постанови Одеським апеляційним адміністративним судом по справі № 815/3259/17 (20.12.2017 року) - ні окремої угоди щодо визначення суми плати, яку сплачує Клієнт Адвокату, ні фактичної сплати плати за договором № 77 від 12.09.2017 року - не було. Відповідно, згідно п.п. 3.2, 4.1 - надання послуг Адвокатом за цим договором не розпочато.

4. Щодо розподілу судових витрат у справі № 815/1523/18.

Згідно договору про надання правової допомоги № 77 від 12 вересня 2017 року, укладеного між позивачем, як Клієнтом, та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_2», як Адвокатом, зокрема:

п. 1.1: Адвокат зобов'язується надати Клієнту правову допомогу, а саме: вчинити від імені та за рахунок Клієнта певні юридичні дії або надати Клієнту за його дорученням інші послуги юридичного характеру, що зазначені нижче та які разом і незалежно від їх змісту іменуються в тексті договору «послугами» або «дорученням», а Клієнт зобов'язується сплатити за них відповідну плату;

п. 1.2: за цим договором Клієнту надаються на території України наступні послуги та виконуються наступні доручення Клієнта, що відповідають галузям права, в яких спеціалізується Адвокат:

- надання правової допомоги в усіх органах державної влади, місцевого самоврядування, судових інстанціях, представництво інтересів клієнта у судах загальної, адміністративної юрисдикції, з усіма правами представника, передбаченими відповідними процесуальними кодексами, збір інформації для клієнта, з усіма правами, якими володіє Клієнт, окрім права отримання грошових коштів від імені Клієнта;

- представництво інтересів Клієнта у трудових спорах, в судах загальної, адміністративної юрисдикції, перед роботодавцем (у тому числі колишнім), збір інформації щодо трудових стосунків Клієнта, а саме: причин виникнення, перебігу та припинення, з правом: подачі позовних заяв, заяв, клопотань, скарг та інших процесуальних документів, отримання персональної інформації, медичної інформації та інформації, що містить медичну таємницю клієнта;

п. 3.2: Адвокат розпочинає надання послуг з моменту отримання передбаченої цим договором плати та інформації (документів);

п. 4.1: Клієнт сплачує Адвокату плату у сумі, що визначається окремою угодою.

Відповідно до додаткової угоди № 2 від 16.01.2018 року до договору про надання правової допомоги № 77 від 12 вересня 2017 року, укладеної між позивачем, як Клієнтом, та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_2» (далі за текстом - Бюро), як Адвокатом, зокрема:

1. Сторони визначили форму надання правничої (правової) допомоги, яка буде виражатися у представництві інтересів Клієнта в судах України, перед юридичними особами будь-якої форми власності та підпорядкування, фізичними особами з питань стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу моральної шкоди, витрат на правничу допомогу.

2. За надання Бюро правничої (правової) допомоги, визначеної в п. 1 Угоди, Клієнт зобов'язується сплатити гонорар.

3. При розрахунку розміру гонорару, враховується складність наданих послуг та час, витрачений Бюро, її партнерами та співробітниками. Розмір гонорару встановлюється Адвокатом на підставі попередніх домовленостей, з урахуванням фактично наданих послуг, та підлягає узгодженню з Клієнтом.

5. За результатами надання правничої (правової) допомоги складається детальний опис робіт (наданих послуг), що підписується представниками кожної зі сторін.

6. Бюро надсилає детальний опис робіт (наданих послуг) та рахунок Клієнту факсимільним зв'язком на електронну поштову скриньку зазначену в Договорі або поштою.

7. Детальний опис робіт (наданих послуг) вважається підписаним, якщо протягом 5 днів з моменту його отримання Клієнтом, останній не надав Бюро письмові аргументовані заперечення.

8. Клієнт зобов'язаний сплатити визначений в детальному описі робіт (наданих послуг) гонорар на протязі 3 календарних днів з моменту отримання Клієнтом рахунку.

Згідно детального опису робіт (наданих послуг) від 07.08.2018 року, здійснених Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_2» (код ЄДРПОУ НОМЕР_3) в рамках надання правової (правничої) допомоги ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) при підготовці до судового розгляду та розгляду судом першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу моральної шкоди, витрат на правничу допомогу, згідно Договору про надання правової допомоги № 77 від 12.09.2017 та Додаткової угоди № 2 від 16.01.2018:

1. Зустріч та консультація клієнта, вивчення матеріалів справи та формування правового висновку у справі про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, узгодження правової позиції з клієнтом - 1500,00 грн.

2. Збір доказів у справі за позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - 1500,00 грн.

3. Підготовка та подання до суду першої інстанції позовної заяви у справі за позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - 3500,00 грн.

4. Підготовка та подання заперечення на заяву про зупинення провадження та подання - 1000,00 грн.

5. Підготовка та подання відповіді на відзив на адміністративний позов - 2500,00 грн.

Загальна сума за надані адвокатом послуги - 10000,00 грн.

Згідно квитанції № 0.0..1 від 07.08.2018 року на суму 10000,00 грн., платник - ОСОБА_3, отримувач: Адвокатське бюро «ІНФОРМАЦІЯ_2», назва послуги: оплата за товари / послуги; призначення: сплата по дог # 77 від 11 вересня 2017 року за правову допомогу від ОСОБА_3

Проте, по-перше, окрему угоду, якою відповідно до п. 4.1 договору про надання правової допомоги № 77 від 12 вересня 2017 року, визначається сума плати, яку сплачує Клієнт Адвокату, - позивачем не надано.

По-друге, в підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

На виконання ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 01.10.2018 року по справі № 569/17904/17 (адміністративне провадження № К/9901/52416/18).

Відповідний розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором, із відображенням у ньому вартості години за певний вид послуги та час витрачений на конкретну послугу - позивачем також не надано.

Крім того, з урахуванням того, що заявлені позовні вимоги у справі № 815/1523/18 ґрунтуються на постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2017 року по справі № 815/3259/17, яка набрала законної сили, та встановлених нею обставинах, суд вважає розмір витрат на оплату послуг адвоката у справі № 815/1523/18 не співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, відповідно

суд дійшов висновку, що:

- заява позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката по справі № 815/1523/18 в розмірі 10000,00 грн. - є необґрунтованою, недоведеною та безпідставною, відповідно такою, що не підлягає задоволенню;

- виходячи з того, що фактично судом задоволено одну самостійну вимогу позивача майнового характеру, мінімальний розмір судового збору за яку складає 704,80 грн., суд вважає за необхідне стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 суму судового збору в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування заявлених вимог та заперечень проти них сторонами суду не наведено та не надано.

При цьому слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.).

Керуючись ст.ст. 9, 139, 241-246, 250, 255, 295 та Перехідними положеннями КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області (повне найменування: Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області, місцезнаходження: вул. 7-ма Пересипська, 6, м. Одеса, 65042, ідентифікаційний код юридичної особи: 40342996) - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.05.2017 року по 20.12.2017 року у розмірі 35510,00 грн. (тридцять п'ять тисяч п'ятсот десять гривень 00 копійок).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 суму судового збору в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Апеляційні скарги на рішення суду подаються учасниками справи до або через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В повному обсязі рішення складено 27 вересня 2018 року.

Суддя М.Г. Цховребова

.