Справа № 400/2706/18
Суддя: Фульга А. П.
Дата ухвалення: 2019-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 січня 2019 р. № 400/2706/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Фульги А.П., розглянув в спрощеному позовному провадженні адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до відповідача:Головного управління ДФС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001

про:визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.05.2018 № 4-1403,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області (далі-відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.05.2018 року № 4-1403.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем у порушення норм діючого законодавства України, було прийняте протиправне податкове повідомлення-рішення, яким позивача зобов'язано сплатити податок на землю з фізичних осіб у сумі 6381,11 грн., що призвело до порушення ії прав та законних інтересів.

Ухвалою суду від 06 листопада 2018 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач відзив не надав.

Суд розглянув справу в порядку спрощеного провадження 02.01.2019 без проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши всі матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець виконачим комітетом Миколаївської міської ради 31 травня 2000 року, місце проживання фізичної особи-підприємця: АДРЕСА_1.

З 01.01.2012 р. позивач є платником єдиного податку відповідно до свідоцтва НОМЕР_2, виданого 07.06.2012 р. ДПІ в Корабельному районі м. Миколаєва.

Відповідно до витягу з державної реєстрації прав від 25.10.2011 року позивачу, ОСОБА_1, належить нежитлове приміщення, яке розташовано в АДРЕСА_2 на праві приватної власності.

04.05.2018 року відповідачем, у відповідності до п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Розділу ІІ та п. 286.5 ст. 286 розділу XIII Податкового кодексу України (далі - ПК України), прийнято податкове повідомлення-рішення №4-1403, відповідно до якого позивачу визначено суму податкового зобов'язання з земельного податку в загальному розмірі 6381,11 грн.

Позивач не погодився з винесеним податковим повідомленням-рішенням та оскаржив його в судовому порядку.

Приймаючи рішення у справі, судом враховано наступне.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України та ст. 19 Закону України "Про оренду землі" використання земель в Україні є платним.

Згідно із пп. 14.1.147 п.14.1 ст. 14 ПК України плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до ст. 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), землекористувачі.

Стаття 270 ПК України передбачає, що об'єктом плати за землю є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (п. 286.1 ст. 286 ПК України), а орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п. 288.1 ст. 288 ПК України).

Відповідачем жодних даних з державного земельного кадастру до суду не надано.

Згідно з ч. 287.1 ст. 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Таким чином, платником земельного податку, зокрема є землекористувач, у якого виникає обов'язок по сплаті податку з моменту виникнення права користування земельною ділянкою.

Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною третьою ст. 126 Земельного кодексу України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Суд звертає увагу на те, що згідно Свідоцтва платника єдиного податку НОМЕР_3, позивач перебуває на спрощеній систему оподаткування з 01 січня 2012 року за ставкою єдиного податку - 20% група-2 за видом господарської діяльності: роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах, роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах.

У пункті 269.2 статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Так, відповідно до підпункту 4 пункту 297.1. статті 297 Податкового кодексу України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема, податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили обґрунтованість нарахування позивачу податку на землю з фізичних осіб.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про роз'яснення Указу Президента України від 03.07.1998 року № 727" від 16 березня 2000 року № 507 суб'єкт малого підприємництва, який згідно з абзацом п'ятим частини першої статті 6 не є платником плати (податку) за землю, звільняється від плати (податку) за землю лише за земельні ділянки, які використовуються ним для провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

Таким чином, належне позивачу приміщення використовується ним для здійснення роздрібної торгівлі, яке є основних видом діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, тобто в своїй підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, а тому позивач в будь-якому випадку звільняється від сплати за землю.

Враховуючи вищевикладене, відповідачем не доведено, а позивачем спростовано правомірність прийняття оскарженого податкового повідомлення-рішення. Тому, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.05.2018 року № 4-1403- задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області від 04.05.2018 року № 4-1403.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Миколаївській області () на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до П'ятого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А. П. Фульга