Справа № 826/15016/16
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 грудня 2018 року № 826/15016/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Пащенка К.С., суддів: Чудак О.М., Шейко Т.І., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
про представники сторін: зобов'язання вчинити певні дії позивача - не з'явився; відповідача - Яцинік Ю.В.; перекладач - не прибув,

(в судовому засіданні 12.12.2018, відповідно до ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення (скорочене рішення)),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1) (надалі - позивач або ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) (надалі - відповідач або ДМС), у якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.09.2015 № 29-15 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України розглянути заяву ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує особливого захисту.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року, поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути надано статус біженця. Серед таких підстав: наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Під час проведення співбесіди з представником Державної міграційної служби України позивачем наголошувалось, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази його винуватості, а у разі виконання постанови Генеральної прокуратури Республіки Білорусь та екстрадиції позивача - такі докази винуватості можуть бути сфальсифіковані шляхом застосування до ОСОБА_1 тортур, залякування або інших різновидів фізичного чи психологічного впливу. Крім того, під час проведення співбесіди позивач також повідомив про свою участь у Революції Гідності 2013-2014 років. Позивач вважає, що рішення відповідача є неправомірним, прийняте не на підставі повного і всебічного вивчення обставин, викладених ОСОБА_1 у поданій до Головного управління ДМС України у м. Києві заяві, тому підлягає скасуванню, а заява позивача повторному розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.10.2016 (суддя Мазур А.С.) справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

17.01.2017 до суду від Державної міграційної служби України надійшли заперечення на позов, у яких зазначено, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, надано оцінку та досліджено інформацію в країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки не встановлено умови, за яких такий статус надається.

Згідно розпорядження керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017 № 3877 справу № 826/15016/16 передано на повторний автоматичний розподіл.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, для розгляду справи № 826/15016/16 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Пащенко К.С., судді Аблов Є.В., Літвінова А.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2017 (суддя Пащенко К.С.) справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду колегією суддів.

21.03.2018 в судовому засіданні позивач звернувся до суду з заявою про зміну предмету позову, в якій просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача 100000,00 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.03.2018 заяву ОСОБА_1 про зміну предмета позову повернуто позивачеві.

За наслідками апеляційного оскарження ухвали суду від 21.03.2018 у справі № 826/15016/18 Київським апеляційним адміністративним судом прийнято постанову від 19.06.2018, якою скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.03.2018 без змін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.04.2018 передано справу № 826/15016/16 для вирішення питання про відвід судді за заявою позивача.

Окружним адміністративним судом міста Києва (суддя Амельохін В.В.) постановлено ухвалу від 10.04.2018 у справі № 826/15016/16, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Пащенка К.С. від розгляду адміністративної справи № 826/15016/16.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.10.2018 зупинено провадження у справі № 826/15016/16 до вирішення питання про відвід колегії суддів за заявою позивача.

Окружним адміністративним судом міста Києва (суддя Шевченко Н.М.) постановлено ухвалу від 08.10.2018 у справі № 826/15016/16, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: Пащенка К.С., Чудак О.М., Шейко Т.І. від розгляду адміністративної справи № 826/15016/16.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2018 поновлено провадження у справі, призначено до розгляду у судове засідання на 07.11.2011.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.11.2018 зупинено провадження у справі № 826/15016/16 до вирішення питання про відвід колегії суддів за заявою позивача.

Окружним адміністративним судом міста Києва (суддя Скочок Т.О.) постановлено ухвалу від 12.11.2018 у справі № 826/15016/16, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: Пащенка К.С., Чудак О.М., Шейко Т.І. від розгляду адміністративної справи № 826/15016/16.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.11.2018 за результатом розгляду питання про відвід колегії суддів поновлено провадження у справі, призначено справу до розгляду у судове засідання на 12.12.2018.

12 грудня 2018 року у судовому засіданні клопотання представника позивача від 12.12.2018 про відвід колегії суддів залишено судом без розгляду без виходу до нарадчої кімнати на підставі абз. 2 ч. 3 ст. 39 КАС України.

Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 12.12.2018 відмовив ОСОБА_1 у задоволенні клопотання б/н від 07.11.2018 «Про відвід секретаря судового засідання по справі № 826/15016/16».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 закрито провадження у справі № 826/15016/16 за адміністративним позов б/н від 26.09.2016 ОСОБА_1 в частині вимог про скасування рішення Державної міграційної служби України від 30.09.2015 № 29-15 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач та представник позивача в судове засідання 12.12.2018 не з'явились. Причин неявки не повідомили.

У судовому засіданні 12.12.2018 представник відповідача, за викладених у запереченнях аргументів, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Згідно ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України).

Таким чином, з урахуванням неявки позивача в судове засідання, належним чином повідомленого про судове засідання, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вказаного учасника справи, що, відповідно, не перешкоджає розгляду справи по суті згідно ч.ч. 1, 3 ст. 205 КАС України.

Щодо інших процесуальних дій вчинених судом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.03.2018, на підставі ст.ст. 15, 71 КАС України, задоволено клопотання представника ОСОБА_5 про залучення перекладача; судом доручено Першому Київському місцевому центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначити ОСОБА_5 та забезпечити 21.03.2018 явку у судове засідання суду перекладача з російської та/або білоруської мови на українську мову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.03.2018 повторно доручено Першому Київському місцевому центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначити ОСОБА_5 та забезпечити явку 04.04.2018 у судове засідання суду перекладача з російської та/або білоруської мови на українську мову.

У судовому засіданні 04.04.2018 був присутній перекладач Брага Г.В., чим, відповідно, забезпечено позивачу право на послугу перекладача в суді.

В силу ч. 4 ст. 71 КАС України, перекладач зобов'язаний з'являтися до суду за його викликом, здійснювати повний і правильний переклад, посвідчувати правильність перекладу своїм підписом на процесуальних документах, що вручаються сторонам у перекладі на їх рідну мову або мову, якою вони володіють.

Учасники справи, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі, які не можуть з поважних причин прибути до суду, зобов'язані завчасно повідомити про це суд (ч. 2 ст. 131 КАС України).

Суд відмічає, що перекладач Брага Г.В. викликався судом в судові засідання призначені на: 23.05.2018, 22.08.2018, 05.09.2018, 03.10.2018, 07.11.2018 та 12.12.2018, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення поштових відправлень (копії містяться в матеріалах справи). Втім, вказана особа в судові засідання не прибувала, поважності причин неприбуття до суду не повідомляла.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 народився в Білорусії, в м. Гомель, за національністю - білорус, за віросповіданням - християнин. Республіку Білорусь залишив 01.10.2007, виїхавши легально поїздом Мінськ - Київ з м. Гомель. На території України позивач перебував нелегально з початку 2008 року.

19.03.2015 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві із заявою про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту. На момент звернення із заявою позивач знаходився у Київському СІЗО № 13, до якого був поміщений 08.12.2014 у зв'язку із затриманням правоохоронними органами на підставі листа Генеральної Прокуратури Республіки Білорусь від 08.01.2015 щодо видачі ОСОБА_1 правоохоронним органам Республіки Білорусь за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 209 Кримінального кодексу Республіки Білорусь.

За результатами розгляду заяви 12.06.2015 управлінням у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві № 383 від 12.06.2015 відмовлено в оформленні документів гр. Республіки Білорусь ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві № 126 від 12.06.2015 ОСОБА_1 було поінформовано про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Позивачем 08.07.2015 подано скаргу до Державної міграційної служби України на повідомлення № 126 від 12.06.2015 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій він просив скасувати повідомлення № 126 та наказ № 383 від 12.06.2015, та повторно розглянути заяву про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду скарги на рішення територіального органу Державної міграційної служби України та матеріалів особової справи громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1, Державною міграційною службою України складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту від 24.09.2015.

Державною міграційною службою України 30.09.2015 прийнято рішення № 29-15 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), відсутні.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

У справі, що розглядається, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив, що з аналогічних підстав ОСОБА_1 звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, що містив вимогу про скасування рішення (наказу) Державної міграційної служби України № 29-15 від 30.09.2015 та задоволення скарги на повідомлення № 126 від 12.06.2015 Головного управління Міграційної служби України у м. Києві, за яким постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2017 у справі № 826/24554/15, залишеною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2018 без змін, у задоволенні позову відмовлено.

Отже, частина позовних вимог у даній справі, а саме вимога ОСОБА_1 щодо оскарження рішення Державної міграційної служби України від 30.09.2015 № 29-15 про відхилення скарги на рішення територіального органу Державної міграційної служби, звернена до тих самих суб'єктів, стосується того ж предмету і заявлена з однаковими обґрунтуваннями, що і у позові у справі № 826/24554/15, у межах якої судом прийнято рішення, що набрало законної сили та є чинним даний час.

У зв'язку із викладеним, суд закрив провадження у справі № 826/15016/16 в частині вимог про скасування рішення Державної міграційної служби України від 30.09.2015 № 29-15 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України, а саме оскільки на момент розгляду даної справи існує рішення, що набрало законної сили, у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У справі № 826/24554/15 Окружний адміністративний суд міста Києва належним чином встановив обставини прийняття Державною міграційною службою України рішення від 30.09.2015 № 29-15. Зокрема суд установив, що: «Підставою для відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З наданих Державною міграційною службою України матеріалів особової справи ОСОБА_1 видно, що в 2008 році позивачу було пред'явлено обвинувачення в скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 209 Кримінального Кодексу Республіки Білорусь.

ОСОБА_1 ні у своїй заяві про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, ні під час співбесіди (в матеріалах справи наявна копія протоколу співбесіди від 12.06.2015 підписана Позивачем), не вказував про свої політичні погляди, через які він міг зазнаватися переслідувань у Республіці Білорусь. У анкеті від 12.06.2015 ОСОБА_1 взагалі не вказав політичних, військових або громадських організацій, членом яких він був, посилаючись на побоювання за своє життя у зв'язку з прийнятою постановою про екстрадицію. При цьому, ОСОБА_1 не зазначає про переслідування на території країни походження за ознаками раси, національності, віросповідання чи належності до певної соціальної групи.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивач не бажає повертатись до Республіки Білорусь через побоювання відповідальності за вчинені ним дії, які визнані Кримінальним кодексом Республіки Білорусь як протиправні, суспільно небезпечні та такі, що тягнуть за собою кримінальну відповідальність.

У своєму запиті № 25/1094-2014 від 08.01.2015 Генеральна Прокуратура Республіки Білорусь засвідчує про відсутність намірів переслідування ОСОБА_1 за політичними поглядами, а також національною та релігійною належністю. Також запитуюча сторона надала дипломатичні запевнення у тому, що ОСОБА_1 не буде піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню або покаранню, Позивачу буде забезпечено право на справедливий судовий розгляд. Крім того, зазначено, що за злочин, інкримінований ОСОБА_1 не передбачено покарання у вигляді смертної кари.

Стосовно тверджень позивача про те, що в разі повернення на Батьківщину йому будуть загрожувати тортури через участь у подіях на Майдані Незалежності у м. Київ в 2013 - 2014 роках, суд зазначив, що із заявою про отримання міжнародного захисту, у зв'язку з даними обставинами, ОСОБА_1 не звертався.

Також суд звернув увагу на те, що перебуваючи на території України з жовтня 2007 року, позивач звернувся із заявою про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту до органів Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві лише 19.03.2015, чим порушив вимоги ч.1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», щодо необхідності протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Встановлені у справі № 826/24554/15 обставини надали суду підстави дійти висновку, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 не підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, яке визначене в Конвенції про статус біженців 1951 року та в Протоколі щодо статусу біженців 1967 року, де чітко передбачено, що особа повинна потребувати захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Суд зазначив про недоведеність того факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З такими висновками Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/24554/15 погодився й Київський апеляційний адміністративний суд.

За ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, встановленими, згідно вказаного рішення, є обставини, зокрема, щодо правомірності оскаржуваного у цій справі рішення Державної міграційної служби України від 30.09.2015 № 29-15 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, у відповідності до положень частини 2 статті 2 КАС України, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

За правилами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 КАС України).

У відповідності до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Враховуючи те, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено правомірність оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 30.09.2015 № 29-15 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та підстави вважати по-іншому відсутні, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача розглянути заяву позивача про оформлення документів, оскільки така є похідною від вимоги про скасування зазначеного рішення.

Керуючись ст.ст. 6, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову б/н від 26.09.2016 ОСОБА_1 в частині вимог про зобов'язання Державну міграційну службу України розглянути заяву ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує особливого захисту - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Повне рішення складено 27.12.2018.

Головуючий суддя К.С. Пащенко

Суддя О.М. Чудак

Суддя Т.І. Шейко