Справа № 806/140/18
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/140/18

Головуючий у 1-й інстанції: Романченко Є.Ю.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

19 грудня 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Граб Л.С. Гонтарука В. М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: Кузьміної К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року (повний текст якого складено 10 травня 2018 року у м. Житомирі) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення фіскального органу,

В С Т А Н О В И В :

у січні 2018 року позивач - ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати в повному розмірі видане Головним управлінням ДФС у Житомирській області податкове повідомлення-рішення від 10.10.2017 № .

Позовні вимови мотивовані тим, що висновки акту перевірки, на підставі якого прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення є помилковими, оскільки всі операції з продажу товарів за перевіряємий період буди задекларовані, а суми податкових зобов'язань з податку на додану вартість за наслідками таких операцій своєчасно та в повному обсязі сплачені до бюджету. Встановлений відповідачем залишок товарів станом на 31.12.2016 у розмірі 755330,04 грн та висновок про те, що такі товари були використані позивачем не в його господарській діяльності, на думку позивача, є лише припущеннями працівників фіскального органу, які не підтверджені належними доказами і не можуть бути підставою для видання оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Житомирській області (10003, м. Житомир, вул. Ю.Тютюнника, 7, ідентифікаційний код 39459195) від 10 жовтня 2017 року № , яким фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 (10024, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 188832 грн., у тому числі за податковим зобов'язанням на 125888 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями на 62944 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Житомирській області (10003, м. Житомир, вул. Ю.Тютюнника, 7, ідентифікаційний код 39459195) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (10024, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) сплачений судовий збір у розмірі 1888,32 грн.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Так, апелянт вказує на те, що за результатами проведеної позапланової виїзної перевірки діяльності встановлено, що позивачем включено до складу податкового кредиту суму ПДВ по ТМЦ (автозапчастинам) у сумі 755330,04 грн. (в т.ч. ПДВ - 125888,34 грн.), які придбані та в подальшому не використовувались в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податків та відсутні в залишках товару на кінець перевіряє мого періоду. Крім того, ФОП ОСОБА_2 не надано пояснень щодо залишків товарів на кінець перевіряємого періоду на вручений лист від 29.08.2017 № 1462/14/06-30-13-11 та повторно вручений лист від 12.09.2017 №1637/14/06-30-13-11 і зазначені запити були спонуканням до проведення позивачем інвентаризації.

23 листопада 2018 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому останній вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги та просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, позивач - ОСОБА_2 зареєстрований 14.06.2010 як фізична особа-підприємець Виконавчим комітетом Житомирської міської ради та 15.06.2010 узятий на облік як платник податків і перебуває на обліку в Житомирській ОДПІ.

Позивач перебуває на загальній системі оподаткування, зареєстрований як платник податку на додану вартість відповідно до свідоцтва від 06.07.2010 № 100291327 та здійснює торгівлю автошинами та приладдям для автотранспортних засобів із здійсненням розрахунків між контрагентами в безготівковому порядку.

В березні 2017 року контролюючим органом проведена документальна планова виїзна перевірка діяльності суб'єкта господарської діяльності ФОП ОСОБА_2 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 по 31.12.2016.

Перевіркою встановлено порушення ФОП ОСОБА_2 п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.4, абз. "г" п. 198.5 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200 ПК України щодо повноти нарахування податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, встановлено його заниження на суму 114819 грн. за грудень 2016 року. Висновки зафіксовані у акті від 07.04.2017 № 175/06-30-13-02/НОМЕР_2.

19 квітня 2017 року ФОП ОСОБА_2 подані до Головного управління ДФС України в Житомирській області заперечення проти висновків акту перевірки від 07.04.2017 № 175/06-30-13-02/НОМЕР_2.

У зв'язку з поданням платником податків ФОП ОСОБА_2 заперечень, в період з 08.09.2017 по 14.09.2017 посадовими особами головного управління ДФС у Житомирській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку з питань викладених у запереченні від 19.04.2017.

За результатами перевірки складено акт від 19.09.2017 № 611/06-30-13-11/НОМЕР_2.

Відповідно до висновків, викладених у акті від 19.09.2017, документальною позаплановою виїзною перевіркою ФОП ОСОБА_2 встановлені порушення:

- п.п.16.1.12 п.16.1 ст.16; п.44.1, п.44.3, п.44.6, ст.44 Податкового Кодексу України, не надано пояснення щодо залишків товарно-матеріальних цінностей, дебіторської та кредиторської заборгованості станом на 31.12.2016;

- п.198.1, п. 198.2 п. 198.3, п. 198.4, абз. "г" п. 198.5, ст. 198, п.200.1, п. 200.2 ст. 200 ПК України щодо повноти нарахування податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, встановлено його заниження всього у сумі 125888 грн. в т.ч. по періодах : грудень 2016 року - 25888 грн.

10 листопада 2017 року Головним управління ДФС у Житомирській області на підставі висновків акту перевірки № 611/06-30-13-11/НОМЕР_2 від 19.09.2017 прийнято податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість за податковим зобов'язанням на 125888 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на 62944 грн.

Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 податкове повідомлення-рішення оскаржено в адміністративному порядку.

Рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 14.12.2017 № 16764/Н/99-99-11-02-01-14 залишено без змін податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Житомирській області від 10.10.2017 № , а скаргу ФОП ОСОБА_2 - без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду для його скасування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючим органом під час проведення перевірки не досліджувалось питання відсутності фактичних залишків ТМЦ та їх реалізації з урахуванням торгової націнки, оскільки при визначенні залишків товарів інвентаризація проведена не була, а відтак висновки відповідача є необґрунтованими та не можуть слугувати підставою для донарахування позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість за правилами п. 198.5 ст. 198 ПК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Елементи податку на додану вартість визначені у розділі V "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України).

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Положеннями п. 200.2 ст. 200 ПК України визначено, що при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію податкової та митної політики, надсилає органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов'язань, перераховує суми податку до бюджету.

Відповідно до пп. "а" п. 185.1 ст.185 ПК України, об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Згідно з п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

За приписами п. 198.1 ст. 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з абз. 1 п. 198.2 цієї статті ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Положеннями п. 198.3 ст. 198 ПК України закріплено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За приписами абз. 1 п. 198.5 ст. 198 ПК України платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися, зокрема: в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (п. «г»).

Відповідно до абз. 3 вказаного пункту ст. 198 ПК України з метою застосування цього пункту податкові зобов'язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах: придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання; придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Згідно з п. 189.1 ст. 189 ПК України у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

Тобто, до складу податкового кредиту можуть відноситись суми податку на додану вартість за товари (роботи, послуги), призначені для використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. У разі якщо придбані товари починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку, платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу.

Положеннями пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Даючи правову оцінку доводам апелянта стосовно правомірності винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

З матеріалів справи слідує, що ФОП ОСОБА_2 у перевіряємий період займався таким видом господарської діяльності як торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів.

В результаті здійснення фінансового-господарських операцій пов'язаних з придбанням та реалізацією товарно-матеріальних цінностей в період з 01.01.2014 по 31.12.2016 позивачем самостійно задекларовано податкові зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 1989816 грн., а суму в 1830524 грн. включено до складу податкового кредиту. На формування цих показників мало вплив здійснення операцій із придбання ТМЦ (робіт/послуг) для подальшої реалізації і використання у межах господарської діяльності платника.

Факт придбання позивачем товарно-матеріальних цінностей у перевіряємий період на суму 755330,04 грн (у т.ч. ПДВ 125888,34 грн) та віднесення до складу податкового кредиту сплаченого податку на додану вартість за операціями з придбання товарів у відповідних податкових періодах контролюючий орган не заперечує в апеляційній скарзі.

Разом з тим, апелянт наполягає на тому, що придбані товари не використовувалися ФОП ОСОБА_2 в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податків та відсутні в залишках товару на кінець перевіряємого періоду.

Так, як вбачається зі змісту акту перевірки від 19.09.2017, такі висновки посадовими особами контролюючого органу здійснено на підставі перевірки наданих первинних документів, а саме: накладних, податкових накладних, декларацій з ПДВ, а також у зв'язку з тим, що ФОП ОСОБА_2 не надано пояснення щодо залишків товарів на кінець перевіряємого періоду. При цьому відповідач зауважує, що позивачу вручені листи від 29.08.2017 № 1462/14/06-30-13-11 та від 12.09.2017 № 1637/14/06-30-13-11, проте відповідь та первинні документи отримано не було.

В даному випадку колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що відповідачем не зазначено конкретний перелік та кількість кожного з видів товару, який залишився не реалізованим, не встановлено коли саме залишки товару придбані, де ці товари зберігались.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено відсутність об'єктивного підходу відповідача при дослідженні залишків ТМЦ позивача, оскільки в ході перевірки, відповідач не скористався правом проведення інвентаризації залишків ТМЦ наявних у ФОП ОСОБА_2 станом на 31.12.2016.

Так, відповідно до пп. 20.1.9 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов'язані проводити інвентаризацію активів і зобов'язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка.

Тобто, для встановлення стану залишків ТМЦ та їх руху у господарській діяльності позивача у періоді, що перевірявся, посадові особі відповідача мали право вимагати від позивача проведення інвентаризації основних фондів, товарно-матеріальних цінностей.

Проте, апелянт обмежився лише направленням листів від 29.08.2017 № 1462/14/06-30-13-11 та від 12.09.2017 № 1637/14/06-30-13-11 з вимогами надати первині та інші документи, зокрема інформацію про залишки товарно-матеріальних цінностей в кількісному та вартісному вигляді станом на 01.01.2014, 01.01.2015, 01.01.2016 та 31.12.2016.

Між тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, зі змісту вручених позивачу листів від 29.08.2017 № 1462/14/06-30-13-11 та від 12.09.2017 № 1637/14/06-30-13-11 не вбачається, що відповідач, користуючись своїм правом, передбаченим пп. 20.1.9 п. 20.1 ст. 20 ПК України, вимагав від позивача здійснити інвентаризацію ТМЦ.

Не надано апелянтом і будь-яких інших доказів того, що відповідна вимога здійснити інвентаризацію ТМЦ направлялася позивачу, а відтак доводи апелянта про те, що зазначені вище листи були спонуканням до проведення позивачем інвентаризації колегія суддів вважає необґрунтованими.

Також відповідно до п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов'язаний: вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів (пп. 16.1.2); сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи (16.1.4); забезпечувати збереження документів, пов'язаних з виконанням податкового обов'язку, протягом строків, установлених цим Кодексом (16.1.12).

Положеннями пп. 44.1 ст. 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з абз. 1 п. 44.3 ст. 44 ПК України платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Відповідно до п. 44.6 згаданої статті ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Статтею 177 ПК України регулюється оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

За приписами п. 177.10 ст. 177 ПК України фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді. Фізичні особи - підприємці застосовують реєстратори розрахункових операцій відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".

Нормами п. 1 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року № 1686/24218 (далі - Порядок) визначено, що відповідно до п. 177.10 ст. 177 та п. 178.6 ст. 178 розділу IV Податкового кодексу України (далі - Кодекс) фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку, книга ведеться за вибором платника податку в паперовому або електронному вигляді.

Згідно з п. 6 Порядку самозайняті особи заносять до Книги відомості в такому порядку:

1) у графі 1 зазначається дата запису;

2) у графі 2 відображається сума доходу, отриманого від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності із сумарним підсумком за місяць, квартал, рік, зокрема, кошти, що надійшли на поточний рахунок, касу платника податків та/або отримано готівкою, сума заборгованості, за якою минув строк позовної давності, вартість безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг);

3) у графі 3 вказується сума повернутих самозайнятою особою коштів за товари (роботи та послуги) та/або повернутої передплати;

4) графа 4 розраховується як різниця між отриманим доходом від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності (графа 2) та сумою повернутих самозайнятою особою коштів за товари (роботи та послуги) (графа 3);

5) у графі 5 зазначаються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, що безпосередньо пов'язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвічують факт оплати товарів, робіт, послуг;

6) у графі 6 відображається сума витрат, які документально підтверджені та безпосередньо пов'язані з отриманням доходу за підсумками дня;

7) у графі 7 відображається сума витрат на оплату праці та нарахування на оплату праці найманих осіб, понесені у звітному місяці;

8) у графі 8 відображається сума фактично понесених інших витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу, які не зазначені в графах 6 та 7, зокрема, витрати на сплату послуг, зв'язку, орендних та комунальних платежів тощо;

9) у графі 9 зазначається сума чистого оподатковуваного доходу, яка розраховується як різниця між сумою доходу за звітний період (графа 4) та сумою понесених витрат від провадження господарської або незалежної професіональної діяльності (графи 6, 7, 8).

Положеннями п. 7 Порядку визначено, що фізичні особи - підприємці, зареєстровані як платники податку на додану вартість, не включають до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт та послуг).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що фізичні особи - підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування, зобов'язані вести облік товарних запасів в порядку, встановленому чинним законодавством. При цьому, форма Книги обліку доходів і витрат не передбачає ведення фізичною особою-підприємцем обліку залишків товарних запасів, матеріалів, сировини та відображення результатів такого обліку у книгах.

Таким чином, фізичні особи-підприємці, як суб`єкти здійснення господарської діяльності, не здійснюють облік залишків товарних запасів, матеріалів, сировини та не відображають їх у книгах обліку доходів (книгах обліку доходів та витрат) або інших носіях.

З матеріалів справи слідує, що книга обліку доходів і витрат ведеться ФОП ОСОБА_2, і була надана посадовим особам відповідача, про що зазначено в акті перевірки від 19.09.2017 № 611/06-30-13-11/НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 15)

На підтвердження ведення обліку доходів і витрат у перевіряємий період позивачем надано до матеріалів справи витяг з відповідної книги № 4 у копіях.

Крім того, позивачем надано до суду першої інстанції оборотно-сальдову відомість по рахунку: 281 за 30.12.2014, за 31.12.2015 та за 30.12.2016; 631 за 2014 рік, за 2015 рік та за 2016 рік; 361 за 2014 рік, 2015 рік та 2016 рік.

Аналіз і співставлення відомостей зазначених у Книзі та оборотно-сальдових відомостях вказує на те, що станом на 30.12.2016 залишок товарів складав 401092,54 грн., що є відмінним від даних встановлених перевіркою.

Доводи ж апеляційної скарги зазначеної позиції суду першої інстанції не спростовують, оскільки ґрунтуються виключно на тій обставині, що ФОП ОСОБА_2 не надано пояснень щодо залишків товарів на кінець перевіряємого періоду у відповідь на лист від 29.08.2017 № 1462/14/06-30-13-11 та лист від 12.09.2017 №1637/14/06-30-13-11.

З даного приводу колегія суддів приймає до уваги надані позивачем в суді апеляційної інстанції пояснення, що останній зобов'язаний вести лише Книгу обліку доходів і витрат, забезпечуючи облік руху товарів по кожній графі Книги без визначення їх залишку на кінець звітного періоду, а відтак контролюючий орган вимагав від позивача надати відомості, які позивач не зобов'язаний був відображати.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 10.10.2017 № , при цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 грудня 2018 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Граб Л.С. Гонтарук В. М.