Справа № 826/22107/15
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на прийняту у порядку письмового провадження ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» Оберемка Романа Анатолійовича про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» Оберемка Романа Анатолійовича (далі - Відповідач, Уповноважена особа) про визнання протиправним та скасування наказу Уповноваженої особи № 70 від 09.04.2015 року «Щодо визнання нікчемним правочину».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.09.2018 року закрито провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України у зв'язку з тим, що справу не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, а даний спір належить вирішувати у порядку цивільного судочинства. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі стосується правомірності дій Уповноваженої особи щодо визнання нікчемним договору іпотеки, а відтак спірні правовідносини обумовлені порушенням приватного права та свідчать про те, що Фонд у даному випадку виступає як орган управління банком, а не суб'єктом владних повноважень. Крім того, суд зазначив, що оскільки Позивачем оскаржується рішення Уповноваженої особи не як суб'єкта владно-управлінських функцій, а саме як органу управління банком, то даний спір не містить ознак публічно-правового, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду. Крім іншого, підкреслив, що Окружний адміністративний суд міста Києва щодо вказаних правовідносин не може вважатися «судом, встановленим законом».

Не погоджуючись з викладеним в ухвалі рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та передати справу на розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що дії та рішення уповноваженої особи Фонду при виконанні вимог ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» належать до актів суб'єкта владних повноважень, які здійснюються Уповноваженою особою у межах процедури тимчасової адміністрації та ліквідації банку. Крім того, наголошує, що наявність у Відповідача повноважень визнавати правочини нікчемними ставить останнього у нерівне становище з Позивачем, в якого відповідні правомочності відсутні.

Після усунення визначених в ухвалі від 30.10.2018 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.01.2019 року.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між ПАТ «Єврогазбанк» (Банк) та ТОВ «ВІТАС» (Позичальник) укладено кредитний договір від 13.07.2012 року №593-130712, зі змінами та доповненнями, за умовами якого Банк відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію загальним лімітом 36 650 000,00 грн. (а.с. 42-59).

Крім того, з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору від 13.07.2012 року №593-130712/І, між ОСОБА_2 (Іпотекодавець) та ПАТ «Європейський газовий банк» (Іпотекодержатель) укладено посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васько А.В. та зареєстрований у реєстрі за №1545 договір іпотеки від 13.07.2012 року, предметом якого є квартири НОМЕР_1 загальною площею 180,50 кв. та НОМЕР_2, загальною площею 146,80 кв., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 60-69).

У подальшому, як встановлено судом першої інстанції, між ОСОБА_2 та ПАТ «Єврогазбанк» укладено посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васько А.В. та зареєстрований у реєстрі за №432 договір від 06.06.2014 року про розірвання договору іпотеки №1020-130712/І, згідно умов якого сторони дійшли до взаємної згоди розірвати договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васько А.В. 13.07.2012 року за №1544 (а.с. 70).

На підставі постанови Правління Національного банку України від 16.07.2014 року № 424 «Про віднесення ПАТ «Європейський газовий банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 16.07.2014 року прийнято рішення №57 про запровадження з 17.07.2014 року тимчасової адміністрації та призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Єврогазбанк» Ковальова Віктора Михайловича. Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на 3 місяці з 17.07.2014 року по 17.10.2014 року.

Судом першої інстанції також встановлено, що з метою забезпечення збереження активів неплатоспроможного банку, запобігання втрати майна та збитків банку і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, керуючись частиною четвертою статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення №111 від 13.10.2014 року про продовження строку тимчасової адміністрації у банку до 17.11.2014 року включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у банку Ковальова Віктора Михайловича до 17.11.2014 року включно.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 17.11.2014 року № 725 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18.11.2014 року № 121 «Про початок процедури ліквідації АТ «Єврогазбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно якого було розпочато процедуру ліквідації банку та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку Ковальова Віктора Михайловича строком на 1 рік з 18.11.2014 року по 17.11.2015 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2014 року №149 у зв'язку з виробничою необхідністю з 19.12.2014 року відсторонено від виконання обов'язків уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» Ковальова Віктора Михайловича та рішенням виконавчої дирекції Фонду від 18.12.2014 року №150 уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку з 19.12.2014 року призначено Оберемка Романа Анатолійовича.

При цьому, 09.04.2015 року Уповноваженою особою видано наказ № 70 «Щодо визнання нікчемними правочину» (а.с. 7), зі змісту якого вбачається, що Відповідач, виявивши нікчемними положення Договору про розірвання Договору іпотеки, укладеного 06.06.2014 року між ПАТ «Єврогазбанк» та ОСОБА_2, відповідно до якого було достроково припинено іпотеку квартир №№ 5,6 в будинку № 96 по вулиці Саксаганського у місті Києві, що забезпечувала зобов'язання ТОВ «ВІТАС» за кредитним договором № 593-130712 від 13.07.2012 року, керуючись вимогами ст. ст. 37, 38, 47 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» приписав визнати нікчемним Договір про розірвання Договору іпотеки, укладеного 06.06.2014 року між ПАТ «Єврогазбанк» та ОСОБА_2 та вжити заходів до звернення стягнення на предмет іпотеки.

Наступного дня Уповноваженою особою на адресу ОСОБА_2 направлено повідомлення від 10.04.2015 року №919-6-21 про нікчемність Договору про розірвання Договору іпотеки, укладеного 06.06.2014 року між ПАТ «Єврогазбанк» та ОСОБА_2, на підставі п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а.с. 72).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 2, 4, 19 КАС України, ст. ст. 2, 11, 15, 19 ЦПК України, ст. ст. 2, 3, 4, 34, 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також правових позицій Великої Палати Верховного Суду, прийшов до висновку, що за своєю суттю спір є приватноправовим, оскільки він обумовлений незгодою Позивача з віднесенням до нікчемних договору про розірвання договору іпотеки, що свідчить про існування спору про право у межах даної справи. При цьому суд підкреслив, що наявність майнового чи немайнового особистого інтересу учасника є ознакою приватноправових відносин, а відтак оскарження пов'язаних з ним рішень та дій Уповноваженої особи є незгодою з позицією органу управління банком, який здійснює заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Частина 1 статті 2 КАС України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України випливає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб'єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій. Викладене, на переконання судової колегії, підтверджує відсутність в адміністративних судів правових підстав для вирішення питань про право цивільне у межах оскарження таких дій, рішень чи бездіяльності.

Як було встановлено раніше та вірно підкреслено судом першої інстанції, даний спір виник у зв'язку із припиненням іпотеки належного ОСОБА_2 на праві власності майна на підставі договору про розірвання договору іпотеки, віднесеного у подальшому Уповноваженою особою до нікчемних. Характер позовних вимог про скасування наказу про визнання нікчемним договору свідчить про те, що Позивач звернувся за захистом свого приватного права, яке виникло та обумовлене договором розірвання договору іпотеки. Правові наслідки нікчемності правочину виражені у тому, що такий правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Водночас, наслідки нікчемності договору розірвання договору іпотеки впливають на приватноправові інтереси сторін правочину - ОСОБА_2 та ПАТ «Єврогазбанк».

Таким чином, наявність у межах спірних правовідносин порушеного, на думку ОСОБА_2, приватного права та інтересу останнього, свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спору.

При цьому судовою колегією враховується, що саме зміст спору є визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб'єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05.06.2018 року у справі № 805/4506/16-а, від 27.06.2018 року у справі № 815/6945/16.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції зауважує, що ОСОБА_2 помилково стверджує про поширення юрисдикції адміністративних судів на даний спір, виходячи з лише з його суб'єктного складу. Водночас, суд першої інстанції, визначаючи предметну юрисдикцію спору, з урахуванням суті спірних правовідносин та підстав позову прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність розгляду даної справи саме у порядку цивільного судочинства.

Твердження Апелянта про те, що оскаржуване ним рішення Уповноваженої особи, є таким, що прийнято останнім як суб'єктом владних повноважень у розумінні КАС України, колегія суддів вважає помилковими з огляду на таке.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон).

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, установлених цим Законом. Основним завданням Фонду, згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, для цього Фонд .

Фонд здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 34 Закону Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а виконавча дирекція Фонду у цей же строк призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Приписи ч. ч. 1-3 ст. 36 Закону визначають, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Протягом 15 днів, але не пізніше строків, установлених Фондом, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, установлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку. Правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними.

Таким чином, з моменту запровадження у банку тимчасової адміністрації Фонд набуває повноважень органів управління та контролю банку з метою реалізації покладених на нього чинним законодавством функцій.

При цьому згідно п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність», а згідно з п.8 ч. 1 зазначеної статті закону ліквідація банку - це процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що банк зберігає свою правосуб'єктність юридичної особи та відповідного самостійного суб'єкта господарювання до завершення процедури його ліквідації та внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 18.04.2018 року у справі №910/8132/17 та від 16.05.2018 року у справі № 910/17448/16, сформульована позиція, згідно якої Фонд як юридична особа публічного права може бути суб'єктом як публічно-правових, так і приватноправових відносин. При цьому у приватноправових відносинах, зокрема під час здійснення функцій органу управління банку, у якому запроваджено тимчасову адміністрацію, чи банку, який ліквідується, Фонд не здійснює функцій суб'єкта владних повноважень.

Великою Палатою Верховного Суду окремо акцентовано увагу на тому, що визначений статтею 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правовий статус Фонду, відповідно до якої він є, зокрема, юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні, не впливає на правовий статус банку, в якому запроваджено тимчасову адміністрацію або щодо якого розпочато процедуру ліквідації, оскільки Фонд розпоряджається майном такого банку від імені останнього й у межах виконання покладених на нього законодавством функцій щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та не здійснює в цій частині жодних владних управлінських функцій.

Як було зазначено вище, спірні правовідносини мають характер приватноправових, оскільки предметом судового захисту у даній справі ОСОБА_2 визначено захист власного приватного права як власника нерухомого майна, яке перебуває в іпотеці ПАТ «Єврогазбанк». Рішення уповноваженої особи Фонду про віднесення правочину до нікчемних, що оскаржуються Позивачем, у даному випадку є заходами щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та грошових коштів, тобто є рішенням органу управління банком, а суб'єкта владних повноважень.

Викладене, у свою чергу, виключає можливість розгляду і вирішення даного спору у порядку адміністративного судочинства.

Надаючи оцінку доводам Апелянта, що оспорюване ним рішення Уповноваженої особи щодо визначення нікчемним правочину, є таким, що видане на виконання владних управлінських повноважень, а тому має бути визнане перевірене на предмет законності, визнано ппротиправним і скасоване саме у порядку адміністративного судочинства, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Як вже було зазначено вище, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб'єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Згідно ч. ч. 1, 2, 10 ст. 38 Закону Фонд (уповноважена особа Фонду) зобов'язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 цієї статті.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до ст. 38 Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа Фонду чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу уповноваженої особи Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону незалежно від того, чи проведена передбачена ч. 2 ст. 38 Закону перевірка правочинів ПАТ «Єврогазбанк» із затвердженням її результатів відповідною комісією. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом, який прийнято уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Наведена позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 910/12294/16 від 11.04.2018 року, № 910/24198/16 від 16.05.2018 року та № 819/353/16 від 04.07.2018 року.

Таким чином, оскільки наказ про нікчемність правочинів є внутрішнім документом банку, який приймається особою, що здійснює повноваження органу управління банку, то він не створює жодних обов'язків для третіх осіб (у тому числі й вкладників банку), а тому не може порушувати будь-які права таких осіб унаслідок прийняття цього наказу.

Зміст вищевикладеного дає підстави для висновку, що права Позивача у межах спірних правовідносин не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи.

Отже, встановлена правова природа наказу (повідомлення про нікчемність) унеможливлює здійснення судового розгляду вимог про визнання протиправними та скасування рішень Уповноваженої особи щодо визнання нікчемними правочинів (трансакцій), відтак не може бути розглянута у судовому порядку (в тому числі в адміністративних, цивільних, господарських судах), а тому провадження у цій частині адміністративної справи підлягає закриттю.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 802/351/16-а.

З урахуванням наведеного колегія суддів повністю погоджується з позицією суду першої інстанції про наявність правових підстав для закриття провадження у справі, у той час як викладені в апеляцій скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що Окружним адміністративним судом міста Києва з урахуванням приписів ст. ст. 2, 11, 15, 19 ЦПК України та з огляду на суб'єктний склад учасників справи, вірно зазначено, що розгляд і вирішення даного спору належить до юрисдикції місцевого загального суду за правилами цивільного судочинства.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 238, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 09» січня 2019 року.