Справа № 815/4608/16
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 815/4608/16

Провадження № 11-885апп18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого Князєва В. С.,

судді-доповідача Прокопенка О. Б.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

за участю:

секретаря судового засідання - Ключник А. Ю.,

представника відповідача - Попова ВіталіяОлексійовича,

розглянула в судовому засіданні справу за позовом Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (до цього - Державне підприємство «Іллічівський морський торговельний порт»; далі - ДП «МТП «Чорноморськ») до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»(далі - Фонд, уповноважена особа Фонду, АТ «Банк «Фінанси та Кредит» відповідно) про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії

за касаційною скаргою представника уповноваженої особи Фонду Колеснікової Юлії Сергіївни на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 7 квітня 2017 року (суддя Аракелян М. М.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року (судді Кравченко К. В., Косцова І. П., Лук'янчук О. В.),

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ДП «МТП «Чорноморськ» звернулося до суду з позовом до уповноваженої особи Фонду, в якому просило:

- визнати протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду щодо невключення вимог ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на суму 1 336 114,82 дол. США та 6 928 696,77 грн до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит»;

- зобов'язати уповноважену особу Фонду включити вимоги позивача на вказану суму до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

На обґрунтування позовних вимог ДП «МТП «Чорноморськ» зазначило, що бездіяльність уповноваженої особи Фонду щодо невключення вимог позивача до Реєстру акцептованих вимог кредиторів є протиправною, оскільки єдиною підставою для відхилення кредиторської вимоги є непідтвердження такої вимоги, тобто у разі відсутності у банку (повністю або частково) зобов'язань перед кредитором, або у разі неправильно розрахованої суми кредиторських вимог. Такої підстави для відхилення кредиторських вимог, як ненадання довіреності підписантом кредиторської вимоги чинним законодавством не передбачено.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 7 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року, позовні вимоги задовольнив частково: визнав протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду щодо нерозгляду по суті кредиторських вимог ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на суму 6 928 696,77 грн та 1 336 115,82 дол. США, відповідно до вимог частини другої статті 49 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VІ); зобов'язав уповноважену особу Фонду розглянути кредиторські вимоги ДП «МТП «Чорноморськ» від 30 грудня 2015 року № 945/05.4-07 на суму 6 928 696,77 грн (повна кредиторська вимога від 21 січня 2016 року № 25/05.4-07), від 30 грудня 2015 року № 945/05.4-07 на суму 1 336 115,82 дол. США (повторна кредиторська вимога від 21 січня 2016 року № 25/05.4-07) із прийняттям рішення відповідно до частини другої статті 49 Закону № 4452-VІ. В іншій частині позовних вимог відмовив.

Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, представник уповноваженої особи Фонду Колеснікова Ю. С. подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позовних вимог. Крім іншого, представник відповідача вважає, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На час касаційного перегляду судових рішень у цій справі заперечення на касаційну скаргу позивач не подав.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах, установлених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) наведені в касаційній скарзі аргументи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов частково, виходив із того, що спір у справі є публічно-правовим.

Велика Палата Верховного Суду не погоджується з указаними висновками судів з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС (у редакції, чинній на час касаційного розгляду справи), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Як установлено судами, ДП «Іллічівський морський торговельний порт» та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» уклали договір банківського вкладу «Практичний» від 30 квітня 2015 року № 5/194-0/Д (далі - договір № 5/194-0/Д) строком до 31 грудня 2015 року, згідно з пунктом 1 якого клієнт надає банку суму грошових коштів у тимчасове користування на умовах терміновості, платності та зворотності, а банк виплачує клієнту таку суму та проценти, нараховані на неї.

ДП «Іллічівський морський торговельний порт» перерахувало кошти зі свого поточного рахунку на вкладний рахунок у банку № 705 у розмірі 6 568 000,00 грн, що підтверджується випискою по особовому рахунку. Крім того, протягом дії договору № 5/194-0/Д на суму вкладу були нараховані відсотки у сумі 360 696,77 грн.

Також ДП «Іллічівський морський торговельний порт» та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» уклали договір банківського вкладу «Практичний» від 30 квітня 2015 року № 6/195-0/Д (далі - договір №6/195-0/Д) строком до 31 грудня 2015 року, згідно pпунктом 1 якого клієнт надає банку суму грошових коштів у тимчасове користування на умовах терміновості, платності та зворотності, а банк виплачує клієнту таку суму та проценти, нараховані на неї.

ДП «Іллічівський морський торговельний порт» перерахувало грошові кошти зі свого поточного рахунку на вкладний рахунок у банку № 704 у розмірі 1 300 706,66 дол. США, що підтверджується випискою по особовому рахунку. Крім того, протягом дії договору № 6/195-0/Д на суму вкладу були нараховані відсотки у сумі 35 408,16 дол. США.

Постановою Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі згаданої постанови виконавчою дирекцією Фонду цього ж дня прийнято рішення № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасовому адміністратору банку». Згідно з цим рішенням виконавчої дирекції Фонду у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію, призначено уповноважену особу Фонду.

Відповідно до постанови Національного банку України від 17 грудня 2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 18 грудня 2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Публікація відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду відбулася 23 грудня 2015 року в газеті «Голос Україна» № 242 (6246), про що також було зазначено на сайті Фонду (www.fg.gov.ua).

30 грудня 2015 року ДП «Іллічівський морський торговельний порт» в особі директора з економіки ОСОБА_5 звернулося до уповноваженої особи Фонду з кредиторськими вимогами, відповідно до яких просило визнати ДП «Іллічівський морський торговельний порт» кредитором банку за заборгованістю, що виникла за всіма договорами, укладеними між ними, та за іншими видами заборгованості у сумі всіх належних ДП «Іллічівський морський торговельний порт» коштів - 6 928 696,77 грн та 1 336 115,82 дол. США (кредиторські вимоги від 30 грудня 2015 року № 945/05.4-07, № 946/05.4-07 відповідно).

21 січня 2016 року ДП «Іллічівський морський торговельний порт» повторно звернулося до уповноваженої особи Фонду з кредиторськими вимогами, відповідно до яких просило визнати ДП «Іллічівський морський торговельний порт» кредитором банку за заборгованістю, що виникла за всіма договорами, укладеними між ними, та за іншими видами заборгованості, у сумі всіх належних позивачу коштів - 6 928 696,77 грн та 1 336 115,82 дол. США.

8 серпня 2016 року позивач звернувся до уповноваженої особи Фонду зі зверненням, в якому вказав, що ДП «Іллічівський морський торговельний порт» були направлені кредиторські вимоги до уповноваженої особи Фонду. Однак, звернувшись до банку із запитом про підтвердження включення ДП «Іллічівський морський торговельний порт» до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, позивач отримав довідку від 29 червня 2016 року № 976 про відсутність інформації щодо включення кредиторських вимог ДП «Іллічівський морський торговельний порт» до реєстру акцептованих вимог кредиторів. У зв'язку з наведеним, позивач просив припинити порушення прав ДП «Іллічівський морський торговельний порт» та забезпечити включення його до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Листом від 18 серпня 2016 року № 3-131100/9772 уповноважена особа Фонду повідомила ДП «Іллічівський морський торговельний порт», що під час розгляду кредиторських вимог позивача було встановлено, що ці вимоги підписані особою, повноваження якої не підтверджені належним чином. Отже, у зв'язку з непідтвердженням повноважень підписанта кредиторські вимоги до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит» включені не були.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що посилання уповноваженої особи Фонду на відсутність повноважень у ОСОБА_5 на підписання кредиторських вимог є необґрунтованими, оскільки це не є підставою для відхилення таких вимоги.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом№ 4452-VI. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, акумулювання коштів, отриманих із джерел, визначених статтею 19 цього Закону; здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

На підставі частини п'ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частини другої статті 37 зазначеного ЗаконуФонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління й органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.

За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VIрішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Таким чином, за змістом наведених правових норм на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб'єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені наявністю кредиторських вимог (майнових вимог юридичної особи до суб'єкта господарювання - банку, що ліквідується), які задовольняються у порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону № 4452-VI, за рахунок коштів, одержаних унаслідок ліквідації та продажу майна банку.

Повноваження уповноваженої особи Фонду щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів та внесення змін до цього реєстру визначені пунктом 3 частини першої статті 48 Закону № 4452-VI.

Відповідно до частини першої статті 52 зазначеного Законукошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у певній черговості.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.

Зазначене дає підстави стверджувати, що оскільки лише Фонду за закономдоручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини випливають з укладеного між банком і юридичною особою договору, уповноважена особа та Фонд у цьому випадку діють як представники сторони договірних відносин.

Беручи до уваги наведене та враховуючи суть спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що спір про включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня та 23 травня 2018 року у справах № 826/7532/16 та № 811/568/16 відповідно.

Відповідно до статті 1 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень) завданням цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

На підставі статті 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Справи, підвідомчі господарським судам, визначені частиною першою статті 12 Господарського процесуального кодексу України (чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), згідно з якою ці суди розглядають у порядку господарського судочинства справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин івіднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

Беручи до уваги наведене та враховуючи суб'єктний склад учасників справи, ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що цей спір має вирішуватися в порядку господарського судочинства.

За нормами частини третьої статті 3 КАС (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених статтями 238, 240 КАС відповідно. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги (стаття 354 КАС).

Пунктом 5 частини першої статті 349 цього ж Кодексу передбачено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Отже, постанова Одеського окружного адміністративного суду від 7 квітня 2017 рокута ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 рокупідлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 243, 349, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Колеснікової Юлії Сергіївни задовольнити частково.

2. Постанову Одеського окружногоадміністративного суду від 7 квітня 2017 рокута ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 рокускасувати.

3. Провадження у справі за позовом Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Князєв
Суддя-доповідач О. Б. Прокопенко
Судді: Н. О. Антонюк Н. П. Лященко
С. В. Бакуліна Л. І. Рогач
В. В. Британчук І. В. Саприкіна
Д. А. Гудима О. М. Ситнік
В. І. Данішевська О. С. Ткачук
О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич
Л. М. Лобойко О. Г. Яновська