Справа № 2а-677/11/0970
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 грудня 2018 року

Київ

справа №2а-677/11/0970

адміністративне провадження №К/9901/3137/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Богородчанському районі Івано-Франківської області

на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2011 (головуючий суддя: Григорук О.Б.)

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2014 (головуючий суддя: Каралюс В.М., судді: Затолочний В.С., Матковська З.М.)

у справі № 32544/11/9104

за позовом Фізичної особи -підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції в Богородчанському районі Івано-Франківської області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Богородчанському районі Івано-Франківської області (далі - відповідач, ДПІ), в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення від 05.10.2010 № про застосування штрафних санкцій на загальну суму 194,92 грн.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2011, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2014, позов задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 05.10.2010 № .

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами норм: ст. 16, 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (далі - Закон № 2181-ІІІ), ст. 1, 2 Указу Президента України « Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва від 03.07.98 року № 727/98 (далі - Указ № 727/98) та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. За доводами касаційної скарги контролюючим органом було правомірно застосовані штрафні санкції, передбачені нормами Закону № 2181-ІІІ за несвоєчасну сплату позивачем як платником єдиного податку сум такого податку.

Позивач не реалізував своє процесуальне право подання заперечення проти касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Фактичною підставою для застосування до позивача штрафних санкцій згідно з податковим повідомленням-рішенням, з приводу правомірності якого виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки позивача від 30.09.2010 №2356/17/НОМЕР_2. Згідно з цим актом позивачем порушено норми підпункту 5.3.1 пункту 5.3 ст. 5 Закону № 2181-ІІІ, а саме: порушення строку сплати єдиного податку в сумі 389,83 грн. більше ніж на 90 календарних днів.

За наслідками перевірки ДПІ стосовно позивача прийняла податкове повідомлення-рішення від 05.10.2010 № /0 про зобов'язання сплатити штраф у розмірі 194,92 грн. (50% від суми узгодженого податкового зобов'язання із єдиного податку у сумі 389,83 грн. за затримку у 147 днів).

У судовому процесі встановлено, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебуває на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності. При проведенні розрахунків з бюджетом за вересень-жовтень 2009 року ним допущено несвоєчасна сплата єдиного податку - позивач сплатив до бюджету суму єдиного податку у розмірі 389,83 грн. із затримкою понад 90 календарних днів, у результаті чого на дану суму було нарахована штрафна санкція в розмірі 50%.

Частиною шостою ст. 2 Указу №727/98 встановлено, що суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа сплачує єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України.

За визначанням пункту 1.2 ст.1 Закону № 2181-ІІІ податкове зобов'язання - зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації (пункт 5.1 ст. 5 Закону № 2181-ІІІ).

Відповідно ж до підпункту 5.3.1 пункту 5.3 цієї статті платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 ст. 4 цього Закону для подання податкової декларації.

Нормами підпункту 17.1.7 пункту 17.1 ст. 17 цього Закону встановлені штрафні санкції за несвоєчасну сплату платником податків узгодженої суми податкових зобов'язань, розмір яких варіюється в залежності від строку несплати.

Застосовуючи вказані правові норми, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, при задоволенні позову прийшли до висновку, що сплата єдиного податку не проходить етап узгодження у розумінні Закону № 2181-ІІІ, а тому штрафні санкції, встановлені підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 ст. 17 цього Закону до позивача не повинні застосовуватись. Норми пункту 1.2 ст.1, підпункту 17.1.7 пункту 17.1 ст. 17 Закону № 2181-ІІІ не кореспондують до норм частини 2 Указу № 727/98, так як останні є нормами підзаконного нормативно-правового, а не закону.

Водночас такі висновки судів не відповідають змісту правового регулювання вищевказаних правових норм. Суди при вирішення спору не звернули увагу на норми ст. 5 Указу № 727/98, абзацом другим якої встановлено, що суб'єкти малого підприємництва несуть відповідальність за правильність обчислення, своєчасність подання розрахунків та сплати сум єдиного податку згідно із законодавством України.

Наведена норма відсилає до норм Закону № 2181-ІІІ, який, відповідно до преамбули, є спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), включаючи, зокрема, нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами.

Зміст вказаних правових норм дає підстави для висновку, що метою прийняття Закону № 2181-ІІІ була уніфікація, поміж іншим, порядку та строків сплати сум податкових зобов'язань безвідносно до нормативно-правового акту, яким він був встановлений. А тому, за встановлення у судовому процесі обставин несвоєчасної сплати позивачем сум єдиного податку, ДПІ було правомірно застосовано штрафні санкції, визначені підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 ст. 17 Закону № 2181-ІІІ.

Відповідно до частини 1 ст. 351 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина З цієї статті).

Керуючись ст. ст. 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Богородчанському районі Івано-Франківської області задовольнити.

Скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2011 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2014, у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко