Справа № 826/7084/18
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 грудня 2018 року № 826/7084/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Васильченко І.П., при секретарі судового засідання Ксендзові А.С. розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної фіскальної служби України
провизнання протиправними дії, визнання протиправним та скасування наказу від 22.03.2018 р. № 153
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2;

від відповідача: Мороз А.Г.;

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 18 грудня 2018 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 22.03.2018 р. № 153 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків фізичної особи - ОСОБА_1» та визнання дій відповідача щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача протиправними, результати якої оформлені актом від 04.04.2018 р. № 3/99-99-13-04-01/НОМЕР_1 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 за період з 01.01.1998 р. по 31.12.2016 р.».

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 08.05.2018 р. відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 01.06.2018 р. ухвалено перейти до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 09.08.2018 р. ухвалено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду..

Позовні вимоги мотивовані тим порушенням податковим органом порядку проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача у зв'язку з неповідомленням про її початок в порядку, визначеному Податковим кодексом України, та перевищенням періоду, за який проводиться перевірка, над максимальним періодом, визначеним Податковим кодексом України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні, вважає свої дії правомірними, а рішення таким, що прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

На підставі п. 44.7 ст. 44, пп. 78.1.5 п.78.1 ст. 78, ст. 79, п. 86.7 ст. 86 Податкового кодексу України, відповідачем прийнято наказ від 22.03.2018 р. № 153 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків фізичної особи - ОСОБА_1».

Відповідно до вказаного наказу відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 за період з 01.01.1998 р. по 31.12.2016 р.

За результатами проведення перевірки складено акт від 04.04.2018 р. № 3/99-99-13-04-01/НОМЕР_1.

Вважаючи дії відповідача по проведенню перевірки протиправними та протиправним рішення, прийняте для проведення такої перевірки, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно з вимогами п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до вимог п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Згідно пп. 78.1.5 п. 78.1 ст. 75 Податкового кодексу України, документальна позапланова перевірка здійснюється, коли платником податків подано в установленому порядку контролюючому органу заперечення до акта перевірки та/або додаткові документи в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, або скаргу на прийняте за її результатами податкове повідомлення-рішення, в яких вимагається повний або частковий перегляд результатів відповідної перевірки або скасування прийнятого за її результатами податкового повідомлення-рішення у разі, коли платник податків у своїй скарзі (запереченнях) посилається на обставини, що не були досліджені під час перевірки, та об'єктивний їх розгляд неможливий без проведення перевірки. Така перевірка проводиться виключно з питань, що стали предметом оскарження.

Судом встановлено, що спірний наказ винесено контролюючим органом на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03.08.2017 р. по справі № 757/44914/17-к в межах кримінального провадження № 0002307 від 19.07.2017 р.

Згідно із ч. 2 ст. 93 Кримінально процесуального кодексу України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Частиною 7 ст. 110 Кримінально процесуального кодексу України встановлено, що постанова слідчого, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов'язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується (частина сьома статті 110 Кримінально процесуального кодексу України).

Так, дозвіл на проведення перевірки відповідачу надано ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03.08.2017 р. по справі № 757/44914/17-к.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Як зазначив у своєму обов'язковому до виконання на території України рішенні №11-рп/2012 від 25.04.2012 р. Конституційний Суд України, за практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (Рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Оскільки ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03.08.2017 р. по справі № 757/44914/17-к, набрала законної сили, вона підлягала обов'язковому виконанню відповідачем, у зв'язку з чим останнім було правомірно прийнято наказ та проведено перевірку позивача.

Необгрунтованими є посилання позивача на те, що наказом відповідача від 18.01.2018 р. № 23 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків фізичної особи - ОСОБА_1» вже проводилась перевірка позивача за той самий період, що визначений спірним наказом, оскільки, остання перевірка здійснювалась контролюючим органом на підставі пп. 78.1.5 п.78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, а саме за наслідками надходження до відповідача заперечень ОСОБА_1 від 14.03.2018 р. на акт перевірки від 08.02.2018 р. № 1/99-99-13-04-01/НОМЕР_1.

Щодо доводів позивача про перевищення відповідачем максимально допустимого періоду, який може бути перевірений податковим органом.

Відповідно до вимог п. 102.1 статті 102 Податкового кодексу України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Разом з тим, відповідно до п.п. 78.1.11 п. 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, у разі отримання судового рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки, винесеного ними відповідно до закону.

Так, суд звертає увагу на те, що період, за який мала бути здійснена податкова перевірка позивача, був чітко визначений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03.08.2017 р. по справі № 757/44914/17-к, на підставі якої і була призначена перевірка - з 1998 по 2016 роки.

Відповідно, оскільки період перевірки позивача був визначений ухвалою слідчого судді, яка набрала законної сили та на момент винесення спірного наказу скасована не була, здійснення відповідачем перевірки позивача за інший період вважалось би порушенням обов'язкового до виконання рішення суду.

Натомість, дотримання відповідачем приписів ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03.08.2017 р. по справі № 757/44914/17-к свідчить про дотримання відповідачем вимог чинного законодавства при здійсненні спірної податкової перевірки.

Таким чином, доводи позивача в наведеній частині визнаються судом безпідставними, а тому, оскільки інших аргументів ОСОБА_1 щодо протиправності наказу відповідача наведено не було, відповідно, не вбачається правових підстав для визнання його протиправним та скасування.

Щодо посилань ОСОБА_1 про порушення відповідачем порядку проведення перевірки в частині здійснення належного повідомлення позивача про її початок, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог п. 79.2 статті 79 Податкового кодексу України, документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Свої вимоги позивач обґрунтовує посиланням, зокрема, на практику Верховного Суду України, а саме на його постанову від 27.01.2015 р. по справі № 21-425а14, якою встановлено, невиконання вимог, в тому числі, п. 79.2 статті 79 Податкового кодексу України призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Разом з тим, суд вважає безпідставним таке посилання позивача з огляду на те, що чинні на момент розгляду справи вимоги процесуального законодавства не встановлюють обов'язку суду при її вирішенні керуватись правовими позиціями Верховного Суду України.

Натомість, відповідно до чинної редакції ч.ч. 5, 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Беручи до уваги наведене, суд, при вирішенні питання дотримання відповідачем порядку проведення перевірки позивача, враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в його постанові від 24.01.2018 р. по справі № 2а-9967/12/2670. Так, Верховний Суд визначив, що оскільки податковим органом фактично реалізована його компетенція на проведення перевірки та оформлення результатів такої перевірки, оспорювані дії щодо проведення перевірки та зміст висновків акту перевірки не є такими, що порушують права позивача та інтереси шляхом обмежень у реалізації його прав чи безпідставного покладення на нього необґрунтованих обов'язків, визнання незаконними дій не призведе до поновлення порушеного права позивача, оскільки оскаржувані дії відповідача не є юридично значимими для позивача.

В той же час, ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З викладеного вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Наведені вище норми законодавства та обов'язкова до врахування судова практика Верховного Суду, в сукупності з встановленими судом обставинами справи, які свідчать про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу про проведення перевірки, фактичну реалізацію відповідачем компетенції на проведення перевірки та оформлення її результатів, свідчить про те, що оспорювані дії щодо проведення перевірки не є такими, що порушують права позивача та інтереси шляхом обмежень у реалізації його прав чи безпідставного покладення на нього необґрунтованих обов'язків, а визнання незаконними дій не призведе до поновлення порушеного права позивача, оскільки оскаржувані дії відповідача не є юридично значимими для позивача.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до частини 2 статті 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на вищевикладене, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача, а тому в задоволенні позовних вимог відмовляє.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у зв'язку із відмовою у задоволенні позову відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) відмовити.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко

Повний текст судового рішення складено та підписано 02.01.2019 р.