Справа № 823/2227/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/2227/18 Суддя першої інстанції: С.М. Гарань
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:
У червні 2018 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі Відповідач, Міноборони України), третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Третя особа, Черкаський ОВК), про:

- визнання протиправним і скасування рішення Міноборони України (п. 15 протоколу №37 від 06.04.2018 року) про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

- зобов`язання Міноборони України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначенні і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, та здійснити її виплату.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивач виконував обов`язки військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі військової частини № НОМЕР_1 , яка не належала до військових частин Міністерства оборони України, а перебувала у структурі органів Міністерства внутрішніх справ, Міноборони України не здійснювало ОСОБА_1 розрахунок під час його звільнення з МВС України, адже останній не проходив військову службу в органах Міноборони України, а відтак витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги особам, які проходили службу в органах внутрішніх справ, мають здійснюватись вказаним органом.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_1 проходив з службу у збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та перебували на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого є Міноборони України, а відтак саме не Відповідача покладено обов`язок з призначення одноразової грошової допомоги особам, інвалідність яким встановлена у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби. Крім того, вказує, що датою виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є день встановлення інвалідності і не пов`язується з моментом звільнення з військової служби. Також наголошує, що належним способом захисту порушених прав є саме покладення на Міноборони України обов`язку з призначення та виплату ОСОБА_1 одноразового грошового забезпечення, оскільки іншого варіанту альтернативної поведінки у суб`єкта владних повноважень немає.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу до 30.11.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Черкаський ОВК просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що Позивач проходив службу в органах МВС СРСР, причинний зв`язок захворювання військово-лікарською комісією Міноборони України ОСОБА_1 не встановлювався, а відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог.

У межах встановленого строку відзиву на апеляційну скаргу від Міноборони України не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2018 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суд першої інстанції скасувати, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 12.03.1999 року та дублікату вкладки № НОМЕР_3 с від 20.03.2008 року до нього є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 13).

Позивач у період з 27.04.1985 року по 21.05.1987 року проходив строкову військову службу, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією військового квитка серії НОМЕР_4 від 27.04.1985 року (а.с. 24-26).

Крім того, згідно копії довідки, складеної командиром військової частини № НОМЕР_1 (а.с. 22), копії виписки з наказу від 08.06.1986 року (а.с. 23) та копії вже згаданого військового квитка у період служби ОСОБА_1 брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період з 06.05.1986 року по 08.06.1986 року.

З 22.05.1987 року Позивача було звільнено із строкової військової служби.

10.02.1999 року під час первинного огляду органами МСЕК ОСОБА_1 встановлено інвалідність ІІІ групи до 01.03.2002 року внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (копія довідки МСЕК серії 1-4К № 012646 від 10.02.1999 року, а.с. 17).

У подальшому за наслідками повторного огляду 12.01.2018 року ОСОБА_1 безтерміново встановлено інвалідність ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (копія довідки МСЕК серії 12 ААА № 875655 від 12.01.2018 року, а.с. 15).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято оформлене п. 15 протоколу від 06.04.2018 року №37 рішення про відмову у призначенні такої допомоги з тих підстав, що виплата такої допомоги має здійснюватись органом МВС, оскільки військова частина, у складі якої Позивач проходив військову службу, не належала і не належить до військових частин Міноборони України, а віднесена до складу Міністерства внутрішніх справ (а.с. 20). Про прийняття відповідного рішення ОСОБА_1 було повідомлено листом Черкаського ОВК від 15.05.2018 року №6/8/5/740 (а.с. 19).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 3, 16, 16-3, 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. п. 12, 17 Порядку призначенні і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, адже Позивач проходив військову службу у військових частинах органів внутрішніх справ, відтак витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги особам, мають здійснюватися МВС України.

Однак з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Приписи ч. ч. 6, 8, 9 ст. 16-3 вказаного Закону визначають, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві резервістами.

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог даної статті Закону постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі Порядок №975).

Так, в абз. 3 п. 2 даної постанови закріплено, що допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Як було встановлено раніше, ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, було встановлено Позивачу 12.01.2018 року. Відтак, оскільки саме з датою встановлення особі інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби законодавство пов`язує виникнення в особи права на отримання одноразової грошової допомоги, до спірних правовідносин підлягають застосуванню нормативні акти, якими дане питання було врегульовано у січні 2018 року.

Відповідно до п. 12 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Приписи ст. 23 Закону визначають, що фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

При цьому судовою колегією враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону дія цього Закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Зі змісту ст. 4 Закону СРСР «Про загальний військовий обов`язок» випливає, що Збройні Сили СРСР складаються з радянської армії, військово-морського флоту, прикордонних та внутрішніх військ.

За правилами п. 1 ч. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21.03.1989 року № 10224-ХІ «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ» прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

Згідно п. п. 1, 2 Постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 року «Про військові формування на Україні» приписано підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України; утворити Міністерство оборони України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про правонаступництво України» органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у період до набрання чинності Указом Президії Верховної Ради СРСР від 21.03.1989 року № 10224-ХІ прикордонні, внутрішні і залізничні війська перебували у складі Збройних Сил СРСР, були їм підпорядковані та знаходилися на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України. Викладене, у свою чергу, свідчить, що в силу положень Закону та Порядку №975 обов`язок для призначення та виплати Позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби, покладений саме на Міністерство оборони України.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.06.2018 року у справі № 591/2794/16-а, від 21.08.2018 року у справі № 642/5757/17, від 11.12.2018 року у справі № 740/1538/17.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що належним для розгляду питання щодо призначення та виплати Позивачу одноразової грошової допомоги органом є МВС України, а не Міноборони України, адже не врахував, що саме Відповідач є правонаступником Міністерства оборони СРСР, у підпорядкуванні та фінансовому забезпеченні якого перебували всі збройні формування СРСР, у тому числі внутрішні війська.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення Міноборони України про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, викладене у п. 15 протоколу від 06.04.2018 року №37 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.

Що стосується вимоги Позивача про зобов`язання Міноборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 11 Порядку №975 військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Приписи п. 12 Порядку №975 визначають, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Згідно п. 13 Порядку №975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Пунктом 15 Порядку №975 передбачено, що рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що саме Міноборони України приймає рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги на підставі поданих особою документів. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, подані ОСОБА_1 заява та додані до неї документи по суті Відповідачем не розглядалися, оскільки Міноборони України прийшло до висновку про те, що останнє є неналежним для цього органом.

З урахуванням наведеного, не обговорюючи питання щодо наявності або відсутності права Позивача та призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності 12.01.2018 року, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді та ч. 2 ст. 2 КАС України, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими ст. 2 КАС України.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту», у розумінні статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Разом із тим, оскільки прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги або відмову в її призначенні за наслідками розгляду поданих документів віднесено до виключної компетенції Міноборони України, яке не здійснювало їх перевірку на відповідність вимогам чинного законодавства, судова колегія вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та зобов`язати Міноборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з доданими до неї документами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, та прийняти одне з рішень, передбачених пунктом 13 Порядку №975, з урахуванням висновків суду.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлені вище обставини належності саме до компетенції Міноборони України розгляду заяви про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності, що настала внаслідок виконання обов`язків військової служби, судова колегія приходить до висновку про передчасність твердження Черкаського окружного адміністративного суду про необґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, викладене у пункті 15 протоколу від 06 квітня 2018 року №37 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.

Зобов`язати Міністерство оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, 6, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) з доданими до неї документами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, та прийняти одне з рішень, передбачених пунктом 13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк
Судді Л.В. Губська
О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 08» січня 2019 року.