Справа № 1340/5794/18
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2019-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1340/5794/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 січня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хоми О.П., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач, МОУ) в якому просить:

- визнати протиправними дії МОУ, щодо прийняття п. 57 Протоколу засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №104 від 26.10.2018;

- скасувати пункт 57 Протоколу засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №104 від 26.10.2018

- зобов`язати МОУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності у відповідності до статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції від 30.07.2015, що діяла на момент звернення за виплатою одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , та Постанови Кабінету Міністрів України №975 від 25.13.2003 .

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, йому гарантовано право на отримання одноразової грошової допомоги. За результатами повторного розгляду заяви та документів позивача, засіданням комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №104 від 26.10.2018 прийнято рішення, пунктом 57 якого рядовому в запасі ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку з тим, що позивач не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки інвалідність встановлено понад трьохмісячний термін з дня звільнення зі служби. Позивач вказує на неправильність підстав відмови, оскільки інвалідність йому встановлена внаслідок поранення, на яку не розповсюджується умова встановлення інвалідності в трьох місячний термін після звільнення зі служби.

Відповідач щодо задоволення позовної заяви заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що частиною шостою статті 16 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. Позивач проходив строкову військову службу з 03.11.1984 по 13.12.1986, а відповідно до виписки з акту огляду медико-соціальною комісією до довідки серії 10. ААБ №115935 позивачу 31.01.2013 встановлено первинно III групу інвалідності після звільнення з військової служби більше ніж через три місяці. Просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою від 07.12.2018 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи та роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов з посиланням на докази, якими такий обґрунтовується.

03.01.2019 (вх. 267) відповідачем подано відзив на позовну заяву.

03.01.2019 (вх.270) відповідачем подано клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Львівський обласний військовий комісаріат щодо даного клопотання суд зазначає наступне. При розгляді справи в задоволенні такого клопотання відмовлено.

Сторони належним чином повідомлялися про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, підтвердженням чого є наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Суд, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 в період з 03.11.1984 по 13.12.1986 проходив строкову службу, у тому числі приймав участь у бойових діях в Демократичній Республіці Афганістан у період з 07.01.1985 по 13.12.1986, що підтверджується довідкою МОУ №27 від 13.10.2017.

Згідно з посвідченням серії « НОМЕР_1 ОСОБА_1 є учасником бойових дій.

Випискою з акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №115935, довідкою до акта серії 10 ААВ №898563, витягом з протоколу Центральної ВЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань №2057 від 23.10.2012, висновком спеціаліста у галузі СМЕ від 15.10.2012 підтверджується, що ОСОБА_1 брав участь у бойових діях в Демократичній Республіці Афганістан, під час чого набув інвалідність у зв`язку з пораненням (контузією), пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

ОСОБА_1 є інвалідом III групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії «Є» № НОМЕР_2 .

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 13.03.2018 у справі № 459/1487/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2018, зобов`язано Львівський обласний військовий комісаріат протягом 15 днів повторно розглянути заяву позивача про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням інвалідності III групи, яке пов`язане з виконанням військової служби в Демократичній Республіці Афганістан відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та у межах цього стоку подати МОУ висновок щодо можливості виплатити позивачу одноразової грошової допомоги.

В вересні 2018 ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідача із заявою про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням інвалідності III групи.

За результатами повторного розгляду заяви та документів позивача, засіданням комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум 26.10.2018 прийнято рішення, оформлене пунктом 57 Протоколу №104, яким рядовому в запасі ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку з тим, що інвалідність встановлено понад трьох місячний термін з дня звільнення зі служби.

Висновок про відсутність у ОСОБА_1 права на призначення одноразової грошової допомоги мотивовано положеннями пункту 6 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та підпунктом 4 пункту 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 28.05.2008 № 499.

Рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги від 26.10.2018 зумовило звернення ОСОБА_1 в суд з даним позовом.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII).

Згідно з статтями 1, 2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону №2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Згідно з положеннями частини першої статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною другою статті 16 Закону №2011-XII передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності, йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Аналіз наведених норм Закону №2011-XII свідчить, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби незалежно від часу настання інвалідності.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України №21-563а14 від 18.11.2014, №21-135а15 від 21.04.2015 та постанові Верховного Суду №276/322/17 від 20.03.2018.

Повторне звернення позивача до відповідача із заявою відбулося у вересні 2018. На час розгляду заяви ОСОБА_1 діяв Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 (далі Порядок № 975).

Однак рішення відповідача від 26.10.2018 про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 прийняте відповідно до Порядку № 499 від 28.05.2008, що суперечить вимогам Закону №2011-XII.

Оскільки на день повторного звернення позивача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону №2011-XII, діяв Порядок № 975, то саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду №822/6069/15 від 10.04.2018, №622/9/17 від 26.06.2018 та №760/12713/17 від 31.10.2018.

Порядок № 975 визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст).

Відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до пункту 6 Порядку №975, одноразова грошова допомога призначається і виплачується: 1) військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі:

- 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи;

- 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи;

- 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Таким чином, право позивача на отримання одноразової грошової допомоги як інваліду III групи виникло з моменту встановлення йому такої інвалідності з 01.01.2014 незалежно від часу, що минув після звільнення його з військової служби.

Вказане в сукупності зумовлює висновок суду про те, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону №2011-XII та відповідно до Порядку № 975, оскільки таке право не пов`язується з часом звільнення його з військової служби, а пов`язується з фактом і часом встановлення йому інвалідності як звільненому зі служби військовослужбовцю, яка настала внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Тому судом не беруться до уваги як помилкові та такі, що не відповідають чинному законодавству, доводи відповідача про відсутність у ОСОБА_1 права на призначення одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону №2011-XII.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві: певні інші права та інтереси, які становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Таким чином, за Конвенцією майном визнається й право грошової вимоги до держави про виплату коштів соціального забезпечення.

У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України від 23.01.2014) визначено три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач вказаного обов`язку не виконав, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази відмови у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи поведінку відповідача, яка зумовила звернення позивача до суду з даним позовом, суд дійшов висновку, що дії МОУ щодо прийняття рішення про відмову ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги, оформленого пунктом 57 Протоколу №104 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 26.10.2018, не відповідають визначеним частиною другою статті 2 КАС України критеріям поведінки відповідача у спірних правовідносинах та порушують право позивача на призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Даючи оцінку рішенню відповідача про відмову ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги, оформленому пунктом 57 Протоколу №104 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 26.10.2018, суд дійшов висновку що воно не відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України та Закону №2011-XII, тому його слід визнати протиправним та скасувати, задовольнивши другу з позовних вимог, яка я похідною від першої позовної вимоги.

Щодо третьої позовної вимоги про зобов`язання МОУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності у відповідності до статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції від 30.07.2015, що діяла на момент звернення за виплатою одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , та Постанови Кабінету Міністрів України №975 від 25.13.2003, то суд зазначає таке.

Згідно із частиною четвертою статті 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи з наведеного, з метою ефективного захисту прав позивача та забезпечення відновлення його порушеного права, суд дійшов висновку, що третю позовну вимогу слід задовольнити шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути та прийняти рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стосовно встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання МОУ подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення суду, з моменту набрання ним законної сили, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, законодавцем передбачено право, а не обов`язок суду встановлювати такий вид судового контролю за виконанням рішення суду.

Враховуючи наведене, відсутні підстави для встановлення вказаного виду судового контролю за виконанням рішення суду у даній адміністративній справі.

Ураховуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цілому, тому позов слід задовольнити повністю.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, такий фактично не сплачувався, доказів понесення позивачем витрат на правничу допомогу не надано, відсутні підстави для вирішення судом питання розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 139, 159, 241-246, 261-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Міністерства оборони України (просп. Повітрофлотський, 6, м.Київ, 03168, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України, щодо прийняття п. 57 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №104 від 26.10.2018.

Визнати протиправним та скасувати пункт 57 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №104 від 26.10.2018.

Зобов`язати Міністерство оборони України (Повітрофлотський проспект, 6, м. Київ-168, 03168, ) повторно розглянути та прийняти рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.П. Хома