Справа № 826/17352/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 січня 2019 року № 826/17352/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
ДоГоловного управління Держпраці у Київській області
про скасування постанови про накладення штрафу №737 від 12 грудня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Головного управління Держпраці у Київській області (далі по тексту - відповідач), в якому просить скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №737 від 12 грудня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що під час перевірки Головне управління Держпраці у Київській області прийшло до хибного висновку в кваліфікації правовідносин та безпідставно оцінив їх як неналежне оформлення трудових правовідносин позивача із гр. ОСОБА_2 в період з 06 листопада 2017 року по 11 листопада 2017 року, наслідком чого є необґрунтоване застосування до позивача штрафу.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на адміністративний позов представник відповідача повідомила, що під час інспекційного відвідування в приміщенні магазину за адресою: АДРЕСА_1, перебувала громадянка ОСОБА_2, яка представилася продавцем даного магазину та зазначила, що працює на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 Оскільки жодних документів, які б підтверджували належне оформлення трудових відносин, під час інспекційного відвідування надано не було, відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені діючим законодавством під час винесення оскаржуваної постанови.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 02 травня 2018 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, представник відповідача заперечувала проти задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

08 листопада 2017 року Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві на підставі направлення від 07 листопада 2017 року №7276, 7277, наказу від 31 жовтня 2017 року №11652, проведено фактичну перевірку господарської одиниці - магазину, що розташований за адресою: м. Київ, просп. Героїв Сталінграду, 43Б, за результатами якої складено відповідний акт перевірки від 08 листопада 2017 року.

В ході фактичної перевірки встановлено факт допуску до роботи найманого працівника без оформлення трудових відносин із суб'єктом господарювання та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з 08 листопада 2017 року, що свідчить про можливі порушення трудового законодавства та Податкового кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 13 листопада 2017 року №18732/9/26-15-14-09-17 Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві надіслало Головному управлінню Держпраці у Київській області матеріали перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 для розгляду та реагування відповідно до наданих чинним законодавством функцій.

Головне управління Держпраці у Київській області на підставі направлення від 23 листопада 2017 року №2414 відповідно до наказу від 23 листопада 2017 року №2849 провело 30 листопада 2017 року інспекційне відвідування на предмет дотримання вимог законодавства про працю, фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту) суб'єктом господарювання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1

За результатами інспекційного відвідування складено акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №26-235/1281 від 01 грудня 2017 року.

Так, під час інспекційного відвідування встановлено, що в приміщенні магазину за вказаною адресою перебувала гр. ОСОБА_2, яка представилася продавцем даного магазину та працює на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1

При цьому, гр. ОСОБА_2 надано пояснення від 30 листопада 2017 року, в яких зазначено, що вона в період з 06 листопада 2017 року по 10 листопада 2017 року перебувала на стажуванні у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відповідно до заяви на прийняття на навчання (стажування) від 06 листопада 2017 року та договору «возмездного оказания» послуг від 06 листопада 2017 року (без оплати праці). Після чого гр. ОСОБА_2 з 11 листопада 2017 року по 19 листопада 2017 року виїхала за кордон, у зв'язку з чим заява на прийняття на роботу була написана нею 20 листопада 2017 року на посаду продавця-касира з 20 листопада 2017 року.

Водночас, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 надано пояснення від 30 листопада 2017 року, в яких зазначено, що гр. ОСОБА_2 дійсно з 06 листопада 2017 року по 10 листопада 2017 року перебувала на стажуванні у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відповідно до заяви на прийняття на навчання (стажування) від 06 листопада 2017 року та договору «возмездного оказания» послуг від 06 листопада 2017 року (без оплати праці). Після чого гр. ОСОБА_2 з 11 листопада 2017 року по 19 листопада 2017 року виїхала за кордон, у зв'язку з чим заява на прийняття на роботу була написана нею 20 листопада 2017 року на посаду продавця-касира з 20 листопада 2017 року.

У акті перевірки №26-235/1281 зазначено, що листом №18732/9/26-15-14-09-17 від 13 листопада 2017 року Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві Головному управлінню Держпраці у Київській області надані копії акту фактичної перевірки від 09 листопада 2017 року №2250/26/15/14/НОМЕР_1, направлення №7272/26-15-14-09 та направлення №7276/26-15-14-09 від 07 листопада 2017 року, на яких міститься підпис про ознайомлення з даними направленнями та отримання їх 08 листопада 2017 року гр. ОСОБА_2 як продавцем фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Враховуючи вищевикладене та те, що на момент проведення інспекційного відвідування не надано жодних підтверджуючих документів (наказів на прийняття працівників, повідомлення фіскальної служби про прийняття працівників на роботу тощо), які б підтверджували належне оформлення трудових відносин з гр. ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 в період стажування, а саме з 06 листопада 2017 року по 11 листопада 2017 року, вбачається порушення вимог частини 1 та частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України.

За результатами розгляду акта перевірки від 01 грудня 2017 року №26-235/1281 щодо порушень фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Головне управління Держпраці у Київській області прийнято постанову про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу від 12 грудня 2017 року №737 у розмірі 96 000,00 грн.

Незгода позивача із вказаною постановою зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Трудові відносини всіх працівників регулює Кодекс законів про працю України.

Статтею 24 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 2 статті 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Стосовно виявлених порушень законодавства про працю та зайнятість населення, які були допущені позивачем, суд враховує наступне.

Частиною 1 статті 21 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною 1 статті 24 цього Кодексу, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 3 статті 24 Кодексу законів про працю України).

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 06 листопада 2017 року між гр. ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір оплатного надання послуг, згідно умов якого виконавець (ОСОБА_1.) зобов'язується замовнику (ОСОБА_2.) надати наступні послуги - навчання професії продавця-касира, а замовник зобов'язується оплатити дані послуги.

Пунктом 3 вказаного договору передбачено, що вартість наданих робіт складає 100 грн.

Відповідно до пункту 9 даного договору, строк дії даного договору з 06 листопада 2017 року по 11 листопада 2017 року.

Частинами 1-3 включно статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно з статті 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто.

У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).

Отже, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини, що виникли на підставі договору, від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, де власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, на відміну від працівника, сам організовує і виконує свою роботу.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи пояснень гр. ОСОБА_2 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, ОСОБА_2 дійсно з 06 листопада 2017 року по 10 листопада 2017 року перебувала на стажуванні у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відповідно до заяви на прийняття на навчання (стажування) від 06 листопада 2017 року та договору «возмездного оказания» послуг від 06 листопада 2017 року (без оплати праці).

Суд зазначає, що стажування - це навчання персоналу на робочому місці під керівництвом відповідальної особи після теоретичної підготовки або одночасно з нею з метою практичного оволодіння спеціальністю, адаптації до об'єктів обслуговування та керування, набуття навичок швидкого орієнтування на робочому місці та інших прийомів роботи.

Відповідно до Закону України «Про вищу освіту» стажування - це набуття особою досвіду виконання завдань та обов'язків певної спеціальності.

Трудове законодавство визначає стажування як навчання на виробництві. Стажування передбачає засвоєння найкращого вітчизняного та зарубіжного досвіду, набуття практичних умінь і навичок щодо виконання обов'язків на займаній посаді або на посаді вищого рівня, тобто стажування проводиться до початку прийому на роботу.

Згідно з пунктом 2 договору оплатного надання послуг від 06 листопада 2017 року, виконавець зобов'язується надавати послуги з навчання гр. ОСОБА_2 професії продавця-касира особисто.

Тобто, в період з 06 листопада 2017 року по 11 листопада 2017 року гр. ОСОБА_2 мала право знаходитись у приміщенні господарської одиниці - магазину, що розташований за адресою: м. Київ, просп. Героїв Сталінграду, 43Б виключно під керівництвом відповідальної особи - в даному випадку виконавця послуг.

Водночас, як вбачається з наявних в матеріалах справи копій направлень №7277/26-15-14-09 та №7276/26-15-14-09 від 07 листопада 2017 року, останні містять підпис про ознайомлення з даними направленнями та отримання їх 08 листопада 2017 року гр. ОСОБА_2 як продавцем фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Крім того, копію наказу від 31 жовтня 2017 року №11632 про проведення фактичної перевірки також вручено гр. ОСОБА_2

У акті фактичної перевірки від 08 листопада 2017 року вказано, що перевірка проведена у присутності продавця - ОСОБА_2

Умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичних перевірок врегульовано правовими нормами статті 81 Податкового кодексу України.

Згідно підпункту 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких обставин: у разі отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

Відповідно до пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів.

- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу;

- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника та скріплення печаткою контролюючого органу;

- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п'ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред'явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення (пункт 81.1 статті 81 Податкового кодексу України).

Аналіз наведених норм свідчить, що направлення на перевірку та наказ про проведення перевірки вручається виключно платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції).

В даному випадку підписання гр. ОСОБА_2 направлень та отримання наказу про проведення перевірки, є підтвердженням того, що станом на момент проведення перевірки остання була відповідальною особою за здійснення розрахункових операцій, про що зазначено в акті перевірки.

При цьому, матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем дій податкового органу під час проведення фактичної перевірки, результати якої оформлені відповідним актом перевірки від 08 листопада 2017 року.

Крім того, матеріали фактичної перевірки підтверджують, що станом на момент початку проведення фактичної перевірки (08 листопада 2017 року) фізична особа-підприємець ОСОБА_1 був відсутній в магазині, що розташований за адресою: м. Київ, просп. Героїв Сталінграду, 43Б, хоча відповідно до умов договору від 06 листопада 2017 року повинен був надавати замовнику (гр. ОСОБА_2.) послуги особисто та на період стажування гр. ОСОБА_2 не могла залишатись без відповідальної особи одиниці господарювання.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що викладений в оскаржуваній постанові висновок відповідача про вчинення позивачем фактичного допуску гр. ОСОБА_2 до роботи без оформлення трудового договору є обґрунтованим.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17 липня 2013 року, визначає механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами 2 - 7 статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».

Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі:

- рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

- акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об'єднаної територіальної громади;

- акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Відповідно до частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Отже, з аналізу наведеної норми вбачається, що відповідальність виникає у разі встановлення вини юридичних та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, зокрема фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків.

Враховуючи викладене в контексті даної спірної ситуації, з урахуванням підтверджених під час розгляду справи порушень, викладених в акті інспекційного відвідування від 01 грудня 2017 року №26-235/1281, суд дійшов висновку, що постанова від 12 грудня 2017 року №737 не підлягає скасуванню у судовому порядку, оскільки підставою для її винесення став обґрунтований висновок відповідача про допуск позивачем працівника до роботи без укладення трудового договору в період з 06 листопада 2017 року по 11 листопада 2017 року, а також матеріали справи не містять доказів виконання сторонами умов договору від 06 листопада 2017 року (стажування).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав та охоронюваних інтересів в межах спірних правовідносин, в той час, як відповідачем доведено правомірність його дій під час прийняття оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до вказаної норми.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко