Справа № 826/7190/18
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 грудня 2018 року № 826/7190/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., за участю секретаря судового засідання Скидан С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД"
до проГоловного управління ДФС в Одеській області, Державної фіскальної служби України визнання протиправними та скасування рішень,

за участю:

від позивача - Дьяков В.О.;

від відповідачів - Мороз О.Г.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" (далі - ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД") звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області (далі - ГУ ДФС в Одеській області) від 22.12.2017 № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток на 28714119,00 грн;

- податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області від 22.12.2017 № про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за 2016 рік на 2818942,00 грн та за І квартал 2017 року на 7253293,00 грн;

- податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області від 22.12.2017 № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 24463751,00 грн;

- податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області від 26.12.2017 № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 26090422,44 грн;

- податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області від 26.12.2017 № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 340,00 грн;

- податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області від 26.12.2017 № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 175996,20 грн;

- рішення Державної фіскальної служби України від 23.03.2018 № 10450/6/99-99-11-01-01-25 "Про результати розгляду скарги".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки акта перевірки ГУ ДФС в Одеській області від 11.12.2017 № 1728/15-32-14-01/39703001 є необґрунтованими та безпідставними, відповідно, прийняті на їх підставі податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню. Пояснив, що господарські відносини позивача з ТОВ "Ампераж", ТОВ "Бонпассаж Груп", ТОВ "Філін Прайм", ТОВ "Дельта Фокс", ТОВ "Дата Груп" мали реальний характер та оформлені належним чином складеними первинними документами, відповідно, останні є підставою для врахування у бухгалтерському та податковому обліку. Також, зазначив, що у перевіреному періоді між ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" було укладено кредитний договір № 4А16109Г від 04.11.2016, за умовами якого ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" отримано кредит у розмір ,00 грн. Отримані кредитні кошти ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" 08.11.2016 перераховано на адресу ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" в рахунок погашення заборгованості ТОВ "Анабіс", ТОВ "Версалія" та ТОВ "Техністрейд" на підставі договорів поруки від 04.11.2016 № 4А13476Д/П, № 4В13493Д/П, № 4Т13490Д/П, в загальній сумі ,00 грн. На переконання позивача, отримання вигоди від операції з погашення заборгованості полягала у зверненні стягнення на предмет застави третіх осіб відповідно до укладених договорів іпотеки (застави), які було укладено в якості забезпечення виконання ТОВ "Анабіс", ТОВ "Версалія" та ТОВ "Техністрейд" зобов'язань за кредитними договорами. Враховуючи, що загальний розмір майнових вимог до позичальників становив 4,00 грн, позитивна різниця між сумою зобов'язань за кредитними договорами та загальною сумою забезпечення виконання боржниками своїх зобов'язань становила 3,00 грн, що і дозволило позивачу зробити висновок про можливість досягнення мети своєї господарської дії. На думку позивача, у контролюючого органу не було підстав для нарахування штрафної санкції за порушення порядку реєстрації акцизних накладних, позаяк з акта перевірки не вбачається можливим встановити, які саме докази підтверджують/встановлюють факт порушення позивачем податкового законодавства. Також, звертає увагу, що відповідачем протиправно застосовані штрафні санкції податковими повідомленнями-рішеннями від 26.12.2017 № та № , позаяк останні є адміністративно-господарськими санкціями, та застосовані поза межами строків, встановлених статтею 250 Господарського кодексу України. Позивач стверджує, що ним правомірно було складено та зареєстровано на адресу ТОВ "Філін Прайм", ТОВ "Дельта Фокс", ТОВ "Філомель" та ТОВ "Аякс-Систем" податкові накладні, а висновки відповідача у цій частині є безпідставними. На переконання позивача, у даному випадку підлягає скасуванню і рішення Державної фіскальної служби України, прийняте за результатами розгляду скарги, позаяк є формальним та не містить аналізу обставин скарги та первинної документації позивача.

Ухвалою суду від 23.06.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 826/7190/18 та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче судове засідання на 19.07.2018.

18.07.2018 представником Державної фіскальної служби України Галицькою Д.І. подано до суду відзив на позовну заяву, у якому остання просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що спірне рішення Державної фіскальної служби України не створює для позивача жодних правових наслідків (том 5 а.с. 81-89).

19.07.2018 представником позивача Скоком В.С. подано до суду: клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, додаткові письмові пояснення та клопотання про відкладення підготовчого судового засідання (том 5 а.с. 93-142).

У судовому засіданні 19.07.2018 підготовче засідання було відкладено на 04.10.2018.

03.08.2018 від представника ГУ ДФС в Одеській області Караханян А.М. надійшов відзив на позовну заяву, зміст якого дублює зміст акта перевірки (том 5 а.с. 156-164).

Одночасно з відзивом представник ГУ ДФС в Одеській області Караханян А.М. направила до суду клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

04.10.2018 представником позивача Дьяковим В.О. подано до суду клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів та клопотання про відкладення розгляду справи (том 5 а.с. 190-219, 220).

Ухвалами суду, постановленими без виходу до нарадчої кімнати у судовому засіданні 04.10.2018:

- відмовлено у задоволенні клопотання представника ГУ ДФС в Одеській області Караханян А.М. про участь у судовому засіданні в режимі відеокоференції, оскільки в матеріалах справи міститься довіреність ГУ ДФС в Одеській області на представника, який перебуває у м. Києві;

- відкладено підготовче засідання на 01.11.2018.

31.10.2018 представником позивача Дьяковим В.О. подано до суду клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (том 6 а.с. 1-242, том 7 а.с. 1-18).

У підготовчому судовому засіданні 01.11.2018 оголошено перерву до 15.11.2018.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Катющенка В.П. на лікарняному, судове засідання у даній справі було призначено на 22.11.2018.

Враховуючи, що у судове засідання 22.11.2018 не прибули представники відповідачів, підготовче засідання було відкладено на 04.12.2018.

У судовому засіданні 04.12.2018 представником ГУ ДФС Галицькою Д.І. були подані додаткові пояснення.

Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати у судовому засіданні 04.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у судове засідання на 20.12.2018.

Представник позивача у судовому засіданні 20.12.2018 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні 20.12.2018 заперечував проти позову та просив суд повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 20.12.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

У період з 26.06.2017 по 21.11.2017 посадовими особами ГУ ДФС в Одеській області проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 20.03.2015 по 31.03.2017, валютного за період з 20.03.2015 по 31.03.2017, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - за період з 20.03.2015 по 31.03.2017, за результатами якої складено акт від 28.11.2017 № 1728/15-32-14-01/39703001 (том 1 а.с. 80-153).

Актом перевірки зафіксовано порушення ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД":

- пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, ст. 22, п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135, викладені в п. 3.1.1.1.1, п. 3.1.1.1.2, п. 3.1.1.1.3, п. 3.1.1.1.4 акта, перевіркою встановлено завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток на загальну суму 2818942,00 грн, у т.ч. в декларації за 2016 рік на суму 2818942,00 грн;

- пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, ст. 22, п. 44.1, п. 44.2, ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135, викладені в п. 3.1.1.1.1, п. 3.1.1.1.2, п. 3.1.1.1.3, п. 3.1.1.1.4 акта, перевіркою встановлено заниження від'ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток на загальну суму 7253293,00 грн, у т.ч. в декларації за 1 квартал 2017 року на суму 7253293,00 грн;

- пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, ст. 22, п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135, викладені в п. 3.1.1.1.1, п. 3.1.1.1.2, п. 3.1.1.1.3, п. 3.1.1.1.4 акта, перевіркою встановлено заниження податку на прибуток на загальну суму 22971295,00 грн, у т.ч. в декларації за 2016 рік на загальну суму 22971295 грн;

- п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI із змінами та доповненнями, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 23463751,00 грн, у т.ч.: в липні 2016 року на суму 2684722,00 грн; в серпні 2016 року на суму 6051905,00 грн; в вересні 2016 року на суму 3513040,00 грн; в жовтні 2016 року на суму 5844764,00 грн; в листопаді 2016 року на суму 5369320,00 грн;

- ст. 51, п. 119.2 ст. 119, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI зі змінами та доповненнями та порядку заповнення Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма № 1ДФ), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 № 4, податкова звітність про суми доходів нарахованого (сплаченого) на користь платників податків податку та суми утриманого з них податку за 4 квартал 2016 року надавалася не в повному обсязі, а саме: не відображення вартості дитячих новорічних подарунків з ознакою доходу "160";

- перевіркою встановлено порушення п. 120-2.2 ст. 120-2 Податкового кодексу України, відсутня реєстрація акцизних накладних, встановлених ст. 231 Кодексу з відповідних обсягів пального за періоди червень-грудень 2016 року;

- перевіркою встановлено порушення вимог п. 2.6 гл. 2 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні від 15.12.2004 № 637 із змінами та доповненнями та п. 7, п. 9 ст. 3 Закону України "Про застосування РРО в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" від 06.07.1995 № 265/95-ВР (із змінами та доповненнями).

Не погодившись з висновками контролюючого органу, 11.12.2017 позивачем подано заперечення за вих. № 67 на акт перевірки (том 1 а.с. 176-182).

За результатами розгляду заперечень ГУ ДФС в Одеській області листом від 20.12.2017 № 13696/10/15-32-14-01-10 повідомило позивача, що висновки акта планової виїзної перевірки № 1728/15-32-14-01/39703001 від 28.11.2017 залишені без змін (том 1 а.с. 183-197).

На підставі виявлених порушень ГУ ДФС в Одеській області були прийняті наступні податкові повідомлення-рішення:

від 22.12.2017 № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток на 28714119,00 грн, у тому числі: 22971295,00 грн - за податковими зобов'язаннями та 5742824,00 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (том 1 а.с. 154);

від 22.12.2017 № про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за 2016 рік на 2818942,00 грн та за І квартал 2017 року на 7253293,00 грн (том 1 а.с. 155);

- від 22.12.2017 № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 24463751,00 грн, у тому числі: 23463751,00 грн - за податковими зобов'язаннями та 5865938,00 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (том 1 а.с. 156);

- від 26.12.2017 № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 26090422,44 грн (том 1 а.с. 158);

- від 26.12.2017 № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 340,00 грн (том 1 а.с. 160);

- від 26.12.2017 № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 175996,20 грн (том 1 а.с. 161).

Не погодившись з вказаними рішеннями ГУ ДФС в Одеській області, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку (том 1 а.с. 199-207), проте рішенням Державної фіскальної служби України від 23.03.2018 № 10450/6/99-99-11-01-01-25 скаргу ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області № , № , № від 22.12.2017, № , №, № від 26.12.2017 - без змін (том 1 а.с. 208-211).

Вважаючи протиправними податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області та рішення Державної фіскальної служби України від 23.03.2018 № 10450/6/99-99-11-01-01-25, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

У акті перевірки відповідач стверджує, що в порушення пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України (далі - ПК України), з урахуванням вимог п. 4, п. 5, п. 6, п. 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, ст. 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" включено до розрахунку фінансового результату витрати, що не були націлені для провадження господарської діяльності з метою отримання в подальшому прибутку, що призвело до завищення фінансового результату (збитків) на суму 192411332,00 грн.

Так, між ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" було укладено Кредитний договір № 4А16109Г від 04.11.2016, за умовами якого банк зобов'язався надати Позивачу відновлювальну кредитну лінію, ліміт кредитного договору: ,00 грн на наступні цілі: фінансування поточної діяльності підприємства. Термін повернення кредиту - 22.10.2024. За користування кредитом Позивач сплачує відсотки за фіксованою ставкою в розмірі 10, 5% річних.

04.11.2016 між ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" укладено наступні договори поруки:

№ 4А13476Д/П, відповідно до якого ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" виступає поручителем перед ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" за виконання ТОВ "Анабіс" своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування коштами по кредитним договорам № 4А13476Д від 08.08.2013, № 4А13477И від 09.08.2013 та № 4А13486И від 14.08.2013;

№ 4В13493Д/П, відповідно до якого ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" виступає поручителем перед ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" за виконання ТОВ "Версалія" своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування коштами по кредитним договорам № 4В13493Д від 16.08.2013, № 4В13494Д від 19.08.2013, № 4В13510И від 20.08.2013 та № 4В13514И від 23.08.2013;

№ 4Т13490Д/П, відповідно до якого ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" виступає поручителем перед ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" за виконання ТОВ "Техністрейд" своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування коштами по кредитним договорам № 4Т13490Д від 16.08.2013, № 4Т13508И від 20.08.2013 та № 4Т14027И від 21.01.2014.

На підтвердження перерахування ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" кредиту ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД", позивачем до матеріалів справи надано платіжне доручення від 08.11.2016 на суму ,00 грн.

Отримані кредитні кошти ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" 08.11.2016 перерахувало ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" в рахунок погашення заборгованості ТОВ "Анабіс", ТОВ "Версалія" та ТОВ "Техністрейд", що підтверджується платіжними дорученнями на загальну суму ,00 грн.

Сума відсотків за кредитним договором № 4А16109Г від 04.11.2016, нараховані та сплачені ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" відобразило у складі витрат та врахувало при визначенні фінансового результату до оподаткування у 2016 році, а також, відповідно, відобразило у податкових деклараціях з податку на прибуток за податкові (звітні) періоди 2016 року та 1 кварталу 2017 року.

Спростовуючи доводи контролюючого органу, позивач стверджує, що отримання вигоди від операції з погашення заборгованості полягала у звернення стягнення на предмет застави третіх осіб відповідно до укладених договорів іпотеки (застави), які було укладено в якості забезпечення виконання ТОВ "Анабіс", ТОВ "Версалія" ТОВ "Техністрейд" зобов'язань за кредитними договорами.

Позитивна різниця між сумою зобов'язань за кредитними договорами та загальною сумою забезпечення виконання боржниками своїх зобов'язань, яка становить 3,00 грн дозволяла позивачу досягти мети своєї господарської дії, яка полягала в реалізації права кредитора на звернення стягнення на передане в забезпечення по кредитним договорам майно. Отримані позивачем кошти від реалізації такого майна повинні були бути направлені на погашення кредиту та відсотків за кредитним договором, укладеним між позивачем та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", сплату податків та зборів, фінансування власної господарської діяльності тощо.

Разом з тим, контролюючий орган переконаний, що залучені кошти по кредитному договору були використані всупереч умовам їх надання, не для фінансування діяльності, пов'язаної з продажем паливно-мастильних матеріалів, а саме: з метою не пов'язаною з господарською діяльністю підприємства.

За визначенням підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Суд звертає увагу, що зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов'язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекту, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

У той же час, суд зазначає, що не обов'язково, аби економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції. Не виключено, що такий ефект настане в майбутньому, а також не виключено, що в результаті об'єктивних причин економічний ефект може не настати у певний проміжок часу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 2а-1670/7883/12.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.01.2018 у справі № 816/4226/13-а дійшов висновку, що відповідність господарської операції діловій меті, про що може свідчити і економічна обґрунтованість витрат на її здійснення, є необхідною умовою для реалізації платником податку права на зменшення оподатковуваного доходу на суму витрат. Це відповідає самому змісту вищенаведених норм ПК, які надають платнику податку право зменшити оподатковуваний доход на суму витрат. Встановлення законодавцем такої податкової преференції має на меті стимулювання ділової активності суб'єктів господарської діяльності. Відсутність економічної доцільності господарських операцій, окрім як здійснення їх з метою отримання податкової вигоди, є підставою для зменшення в податковому обліку платника податку сум такої вигоди (витрат, податкового кредиту).

Як зазначає позивач, укладення кредитних договорів та договорів поруки, було лише передумовою настання економічної вигоди у вигляді отримання можливості стягнення з ТОВ "Анабіс", ТОВ "Версалія" та ТОВ "Техністрейд" сум грошових коштів або майна, вартість якого суттєво перевищує розмір фактичної заборгованості. Позитивна різниця між сумою зобов'язань за кредитними договорами та загальною сумою забезпечення виконання боржниками своїх зобов'язань, дозволяла позивачу досягти мети своєї господарської дії, яка полягала в реалізації права кредитора на звернення стягнення на передане в забезпечення по кредитним договорам майно. Отримані позивачем кошти від реалізації такого майна планувались бути направленими на погашення кредиту та відсотків за кредитним договором, укладеним з ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", сплату податків та зборів, фінансування власної господарської діяльності тощо.

Відповідно до статті 1 Господарського кодексу України (далі - ГК України) цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Положеннями частини другої статті 3 ГК України передбачено, що господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Одним із загальних принципів господарювання в Україні є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом (стаття 6 ГК України).

Згідно з положеннями статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до частини першої статті 43 ГК України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Статтею 44 ГК України встановлено, що підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

З аналізу наведених положень вбачається, що свобода підприємницької діяльності, у розумінні якої підприємці мають право без обмежень, самостійно, на власний ризик здійснювати, з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, будь-яку підприємницьку діяльність, яка не заборонено законом, є загальним принципом господарювання, а, отже, господарської діяльності в цілому.

Також, суд звертає увагу, що неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не пов'язана з господарською діяльністю підприємства, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати дохід від конкретної операції.

Згідно з вимогами частин першої, другої статті 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Водночас, спеціальний порядок передачі прав від кредитора до поручителя Цивільним кодексом України не передбачений, що свідчить про їх автоматичний перехід від кредитора до поручителя в момент виконання останнім обов'язку боржника. Таким чином, підставою переходу прав кредитора до поручителя виступає не угода про уступку права вимоги, а юридичний факт виконання зобов'язання за боржника, з яким закон пов'язує перехід прав кредитора до третьої особи.

Враховуючи наведене у сукупності, суд дійшов висновку, що висновки контролюючого органу, викладені у акті перевірки у цій частині, є передчасними, позаяк останнім залишено поза увагою обставини здійснення описаних операцій та суттєві умови договорів, які пов'язані саме з залученням кредитних коштів ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" з метою проведення законної господарської діяльності.

Таким чином, операції, проведені ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" при укладенні кредитного договору № 4А16109Г від 04.11.2016 та сплаті відсотків за користування кредитними коштами здійснені з метою отримання економічної вигоди від стягнення з ТОВ "Анабіс", ТОВ "Версалія" та ТОВ "Техністрейд" грошових коштів або майна за договорами поруки.

При вирішенні даної справи суд враховує долучений до матеріалів справи висновок експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України Шаповалова Р.А. від № 54/7 від 11.05.2018, яким встановлено, що висновки ГУ ДФС, викладені у акті перевірки № 1728/15-32-14-01/39703001 від 28.11.2017 в частині встановлених порушень нормативно-правових актів щодо ведення бухгалтерського обліку та включення ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" до розрахунку фінансового результату витрат, що не були пов'язанні з провадженням господарської діяльності з метою отримання в подальшому прибутку, що призвело до завищення фінансового результату (збитків) на суму 192411332,00 грн нормативно та документально не підтверджується.

За наведених обставин, суд вважає необгрунтованим висновок контролюючого органу про завищення позивачем фінансового результату у перевіреному періоді на 192411332,00 грн.

Щодо взаємовідносин ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" з контрагентами по операціям з поставки нафтопродуктів, суд зазначає наступне.

Так, у перевіреному періоді основним видом діяльності ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" є роздрібна торгівля нафтопродуктами, а також роздрібна торгівля з реалізації пального на автозаправних станціях ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" у Одеській області. Для проведення розрахункових операцій за готівкові кошти через автозаправні станції ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" було зареєстровано реєстратори розрахункових операцій.

1. Для проведення господарської діяльності з реалізації нафтопродуктів через мережу АЗС між ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" та ТОВ "Філін Прайм" укладено договори поставки нафтопродуктів від 01.08.2016 № ФП-0004, від 01.09.2016 № ФП-0099, відповідно до яких ТОВ "Філін Прайм" (Постачальник) зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти згідно умов договорів. Додатковими угодами до договорів поставки Сторони узгодили характеристики нафтопродуктів її вартість тощо. Відповідно до умов укладених договорів поставка здійснювалась на умовах: ЕХW - резервуари нафтобаз ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ" і інших нафтобаз, що належать ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ" на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів.

На виконання умов Договорів поставки та додаткових угод нафтопродуктів за актами приймання-передачі ТОВ "Філін Прайм" передано, а ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" прийнято нафтопродукти від 30.09.2016 № ФП-21 на загальну суму 7590064,31 грн, у тому числі ПДВ 1265010,72 грн, від 31.08.2016 ФП-04 на загальну суму 1030103,10 грн, у тому числі ПДВ 171583,85 грн.

На підставі складених та зареєстрованих ТОВ "Філін Прайм" податкових накладних № 57 від 31.08.2016, № 23 від 30.09.2016, ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" сформувало податковий кредит і в подальшому відобразило його в податкових деклараціях з податку на додану вартість за відповідні періоди.

2. Для проведення господарської діяльності з реалізації нафтопродуктів через мережу АЗС між ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" та ТОВ "Дельта Фокс" укладено договір поставки від 01.08.2016 № ДФ07-0004, відповідно до якого ТОВ "Дельта Фокс" зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти згідно умов договорів. Додатковими угодами до договорів поставки Сторони узгодили характеристики нафтопродуктів її вартість, тощо. Відповідно до умов укладених договорів поставка здійснювалась на умовах: ЕХW - резервуари нафтобаз ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ" і інших нафтобаз, що належать ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ" на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів.

ТОВ "Дельта Фокс" передано, а ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" прийнято на умовах EXW - (резервуари нафтобаз ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ" та інших нафтобаз, що належить ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ" на правах власності, або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів) відповідні нафтопродукти за актом приймання-передачі на загальну суму 14051519,68 грн, у тому числі ПДВ 2341919,95 грн.

На підставі складеної та зареєстрованої ТОВ "Дельта Фокс" податкової накладної № 4 від 31.07.2016, ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" сформувало податковий кредит і в подальшому відобразило його в податкових деклараціях з податку на додану вартість за відповідні періоди.

3. Для проведення господарської діяльності з реалізації нафтопродуктів через мережу АЗС між ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" та ТОВ "Бонпассаж Груп" укладено договір поставки нафтопродуктів від 01.10.2016 № БО-0001, відповідно до якого ТОВ "Бонпассаж Груп" (Постачальник) зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти згідно умов договору. Додатковими угодами до договору поставки Сторони узгодили характеристики нафтопродуктів її вартість тощо. Відповідно до умов укладеного договору поставка здійснювалась на умовах: ЕХW - резервуари нафтобаз ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ" і інших нафтобаз, що належать ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ" на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів.

На виконання умов Договору за актом приймання-передачі ТОВ "Бонпассаж Груп" передано, а ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" прийнято на умовах EXW - (Резервуари нафтобаз ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ") нафтопродукти на загальну суму 35585934,37 грн, у тому числі ПДВ 5930989,06 грн.

На підставі складених та зареєстрованих ТОВ "Бонпассаж Груп" податкової накладної № 2 від 31.10.2016, ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" сформувало податковий кредит і в подальшому відобразило його в податкових деклараціях з податку на додану вартість за відповідні періоди.

4. Для проведення господарської діяльності з реалізації нафтопродуктів через мережу АЗС між ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" та ТОВ "Ампераж" укладено договір купівлі-продажу нафтопродуктів від 31.10.2016 № АЖ-0001, відповідно до якого ТОВ "Ампераж" зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти згідно умов договору. Додатковими угодами до договору поставки Сторони узгодили характеристики нафтопродуктів її вартість тощо. Відповідно до умов укладеного договору і додаткових угод поставка здійснювалась на умовах: ЕХW - резервуари нафтобаз ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ" і інших нафтобаз, що належать ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ" на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів.

На виконання умов Договору за актом приймання-передачі ТОВ "Ампераж" передано, а ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" прийнято на умовах EXW - (Резервуари нафтобаз ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ") нафтопродукти на загальну суму 20636669,81 грн, у тому числі ПДВ 3439444,97 грн.

На підставі складеної та зареєстрованої ТОВ "Ампераж" податкової накладної №1 від 30.11.2016, ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" сформувало податковий кредит і в подальшому відобразило його в податкових деклараціях з податку на додану вартість за відповідні періоди.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов укладених договорів поставки передача Позивачем придбаних у ТОВ "Дельта Фокс", ТОВ "Філін Прайм", ТОВ "Ампераж", ТОВ "Бонпассаж Груп" нафтопродуктів (бензину) відбувалась на нафтобазах ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ" з подальшою передачею на зберігання, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі нафтопродуктів на зберігання.

За результатами наданих послуг та на виконання умов вказаного вище договору зберігання № 5621 від 13.06.2016 між ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" та ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ" складено відповідні акти приймання-передачі наданих послуг та паливно-мастильних матеріалів. Також позивачем підтверджено оплату вказаних послуг платіжними дорученнями № 90 від 05.08.2016, № 421 від 07.09.2016, № 420 від 07.09.2016, №416 від 07.09.2016.

Також, з матеріалів справи вбачається, що відвантаження належних позивачеві нафтопродуктів, придбаних у ТОВ "Дельта Фокс", ТОВ "Філін Прайм", ТОВ "Ампераж", ТОВ "Бонпассаж Груп", здійснювалось з нафтобази ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ", що належить останньому на праві власності, або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів.

У свою чергу, перевезення нафтопродуктів з наведених вище нафтобаз на автозаправні станції позивача здійснювалось підприємством, що має відповідну ліцензію і надає послуги з перевезення вантажів, а саме: ТОВ "ТД "КРЕМЕНЧУКНАФТОПРОДУКТСЕРВІС" () на підставі договору про перевезення вантажів автомобільним транспортом № 90 від 01.06.2016, укладеного з ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД".

Позивачем оплачені надані ТОВ "ТД "КРЕМЕНЧУКНАФТОПРОДУКТСЕРВІС" послуги перевезення, на підтвердження чого останнім до матеріалів справи додані платіжні доручення № 962 від 14.12.2016, № 973 від 14.12.2016, № 966 від 14.12.2016, № 939 від 08.12.2016, № 938 від 08.12.2016, № 940 від 08.12.2016, № 941 від 08.12.2016, № 925 від 07.12.2016, № 926 від 07.12.2016, № 932 від 07.12.2016, № 828 від 21.11.2016, № 732 від 07.11.2016, № 664 від 21.10.2016, № 651 від 21.10.2016, № 466 від 15.09.2016, № 469 від 15.09.2016, № 471 від 15.09.2016, № 203 від 15.09.2016, № 441 від 14.09.2016, № 329 від 18.08.2016, № 75 від 21.07.2016.

На підтвердження перевезення пального зазначеним вище підприємством позивачем надано відповідні товарно-транспортні накладні, оформлені у відповідності до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв'язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20.05.2008 № 281/171/578/155, копії яких знаходяться у матеріалах справи.

Для проведення господарської діяльності з реалізації нафтопродуктів через мережу АЗС між ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" та ТОВ "Дата Голд" укладено договір поставки нафтопродуктів від 12.06.2016 № 0308-1/16, відповідно до якого ТОВ "Дата Голд" зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти згідно умов договору. Додатками до договору поставки Сторони узгодили характеристики нафтопродуктів її вартість, тощо. Відповідно до умов укладених договорів поставка здійснювалась на умовах ЕХW АЗС/ ЕХW резервуари нафтобаз ПАТ "ДНІПРОНАФТОПРОДУКТ", а передача товару оформлюється видатковими накладними.

На виконання умов укладеного договору, сторонами було узгоджено, що ТОВ "Мілана Вест" передано у власність ТОВ "Дата Голд" нафтопродукти, які залишилися у резервуарах раніше орендованої ТОВ "Дата Голд" мережі автозаправних станцій, що зазначена у додатку до договору.

Починаючи з травня місяця 2016 року, відповідна мережа АЗС на підставі укладених договорів оренди використовувалась позивачем, що пояснює відсутність необхідності у транспортуванні придбаних ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" у ТОВ "Дата Голд" нафтопродуктів, через їх фактичне знаходження у резервуарах відповідної мережі АЗС.

На підтвердження передачі придбаного ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" у ТОВ "Мілана Вест" обсягу нафтопродуктів, позивачем надано належним чином засвідчені копії видаткових накладних від 14.06.2016, на загальну суму 6598378,33 грн, у тому числі ПДВ 1099729,72 грн, та від 15.06.2016 на загальну суму 10199394,91 грн, у тому числі ПДВ 1699899,15 грн.

На підставі складених та зареєстрованих ТОВ "Дата Голд" податкових накладних ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" сформувало податковий кредит і в подальшому відобразило його в податкових деклараціях з податку на додану вартість за відповідні періоди.

Враховуючи наведене у сукупності, суд дійшов висновку, що факт реалізації нафтопродуктів, придбаних у ТОВ "Дельта Фокс", ТОВ "Філін Прайм", ТОВ "Дата Голд", ТОВ "Ампераж", ТОВ "Бонпассаж Груп", через мережу АЗС ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" у повному обсязі підтверджується первинними бухгалтерськими документами та наданими копіями договорів поставки нафтопродуктів, додатковими угодами до договорів поставки нафтопродуктів, актами приймання - передачі нафтопродуктів, податковими та видатковими накладними, договорами на перевезення вантажів автомобільним транспортом, товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів, актами здачі-приймання виконаних робіт, платіжних доручень (на підтвердження оплати вартості придбаних нафтопродуктів та послуг автотранспортних підприємства з перевезення нафтопродуктів), журналами-ордерами та відомостями по рахунку.

Вивчивши надані документи, суд зазначає наступне.

Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Відповідно до пункту 135.1 статті 135 ПК України базою оподаткування є грошове вираження об'єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України встановлено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України передбачено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.8 статті 201 ПК України передбачено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Згідно положень пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.2 статті 200 ПК України передбачено, що при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Відповідно до пункту 200.4 статі 200 ПК України при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 44.2 статті 44 ПК України передбачено, що для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16.07.1999 № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За визначенням статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні":

бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень;

господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства;

первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно пунктом 1.2 розділу 1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 № 88 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Положення), господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Пунктом 2.1 розділу 2 Положення встановлено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Пунктом 2.2 розділу 2 Положення передбачено, що первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 (далі - П(С)БО 16), яким визначено методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності.

Згідно з пунктом 6 П(С)БО 16 витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов'язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені. (пункт 7 П(С)БО 16).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Аналізуючи вище наведені норми законодавства та надаючи оцінку первинним документам, які підтверджують придбання ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" нафтопродуктів у ТОВ "Дельта Фокс", ТОВ "Філін Прайм", ТОВ "Дата Голд", ТОВ "Ампераж", ТОВ "Бонпассаж Груп", суд дійшов висновку, що акти приймання-передачі та податкові накладні оформлені, відповідно до вимог Закону N 996-XIV та Положення N 88, є первинними документами, та мають всі необхідні встановлені законом обов'язкові реквізити.

Вказані накладні та акти містять найменування Покупця та Продавця, обсяг реалізованого товару, підписи сторін та відбитки печаток сторін, та дають змогу визначити, скільки товару реалізовано, за якою ціною, між якими контрагентами.

Докази того, що дані документи не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними відповідачем суду не надано.

При цьому, акт перевірки не містить жодних зауважень з приводу невідповідності видаткових та податкових накладних вимогам чинного законодавства.

Суд зазначає, що чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагента, фактичного знаходження його за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів або спеціальних дозволів у останнього. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентом своїх зобов'язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

За умови не встановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 у справі № 4842/11/2670.

Також, слід зазначити, що в пункті 13 постанови від 24.04.2018 у справі №813/8500/13-а Верховний Суд виклав правову позицію, відповідно до якої норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 808/1543/17 та від 07.03.2018 у справі № 804/3420/16.

Частиною п'ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальних характер, тому позивач не може нести відповідальності за можливі протиправні дії інших юридичних осіб, оскільки вони перебувають поза межами його впливу.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, за неправомірні дії іншої компанії, підтверджується практикою Європейського суду з прав людини.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України", якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Таким чином, Європейський суд з прав людини закріплює правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд звертає увагу, що контролюючим органом в акті перевірки не наведено жодних обставин та доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про не пов'язаність операцій з господарською діяльністю позивача, фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).

Крім того, суд зазначає, що товарно-транспортна накладна відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997, призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом.

Так, з урахуванням наведеного, слід зазначити, що оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій, витрати на які позивачем віднесено до складу валових витрат, а відтак, і не може бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 808/2519/15.

Суд звертає увагу, що в акті перевірки відсутнє посилання на рішення суду у цивільній чи господарській справі, вирок суду у кримінальній справі або іншого належного доказу на підтвердження відсутності реальності здійснення господарської діяльності ТОВ "Дельта Фокс", ТОВ "Філін Прайм", ТОВ "Дата Голд", ТОВ "Ампераж", ТОВ "Бонпассаж Груп".

Враховуючи наведене та те, що позивачем використано у межах власної господарської діяльності придбані нафтопродуктів, суд вважає необґрунтованими висновки акта перевірки, позаяк останні не можуть спростовувати факт реального виконання господарських операцій за договорами, укладеними між позивачем та ТОВ "Дельта Фокс", ТОВ "Філін Прайм", ТОВ "Дата Голд", ТОВ "Ампераж", ТОВ "Бонпассаж Груп", позивачем в повній мірі документально підтверджено реальність виконання правочинів, а надання контролюючому органу належним чином оформлених всіх первинних документів, передбачених законодавством, є підставою для формування витрат та податкового кредиту у перевіреному періоді.

Також при вирішенні даної справи суд враховує висновок судового експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 27.09.2018 № 81/7, відповідно до якого висновки, викладені в акті ГУ ДФС в Одеській області від 28.11.2017 № 1728/15-32-14-01/39703001 "Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" () податкового законодавства за період з 20.03.2015 по 31.03.2017, валютного за період з 20.03.2015 по 31.03.2017, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - за період з 20.03.2015 по 31.03.2017" виявлені порушення в частині заниження податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість, за винятком операцій щодо отримання кредитних коштів у ПАТ КБ "ПриватБанк", та виконання договорів поруки нормативно та документально не підтверджуються.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області від 22.12.2017 № , № та № не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а також суперечать встановленим у справі обставинам, є протиправними та підлягають скасуванню, що є правовою підставою для задоволення позовних вимог у цій частині.

Щодо висновків відповідача в частині повноти декларування та своєчасності сплати акцизного податку з роздрібного продажу нафтопродуктів, суд зазначає наступне.

В пункті 3.1.3.1 акта перевірки зазначено, що перевіркою встановлено не реєстрацію акцизних накладних щодо реалізації палива на АЗС кінцевому споживачу, протягом більш як 120 календарних днів після дати, на яку платник податків зобов'язаний скласти акцизну накладну та наведено зведені дані щодо відсутності реєстрації акцизних накладних за червень 2016 року у кількості 1137964,22 л, за липень 2016 року у кількості 2397925,41 л, за серпень 2016 року у кількості 2289419,98 л, за вересень 2016 року у кількості 2251379,60 л, за жовтень 2016 року у кількості 2334174,82 л, за листопад 2016 року у кількості 2041270,37 л, за грудень 2016 року у кількості 1588899,40 л.

На наведених висновків ГУ ДФС в Одеській області прийнято податкове повідомлення-рішення № від 26.12.2017, яким до Позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 26090422,44 грн.

Суд зазначає, що за правилами пункту 109.1 статті 109 ПК України податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Тобто, правопорушенням, за яке на платника податків може бути накладено штрафні санкції, є винне діяння такого платника податків.

Відповідно до пункту 1202.2. статті 1202 ПК України умовою для накладення штрафу в розмірі 50 відсотків суми акцизного податку з відповідних обсягів пального, на які платник податку зобов'язаний скласти таку акцизну накладну/розрахунок коригування, з наявністю вини платника акцизного податку, яка полягає у відсутності реєстрації акцизної накладної в Єдиному реєстрі акцизних накладних/розрахунку коригування протягом більш як 120 календарних днів після дати, на яку платник податку зобов'язаний скласти акцизну накладну/розрахунок коригування.

Відповідно до підпункту 2 пункту 4 розділу ІІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 20.08.2015 № 727 (далі - Порядок № 727), у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті документальної перевірки фактом порушення, серед іншого необхідно: зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення; у разі відсутності первинних документів, документів податкового або бухгалтерського обліку, інших документів, що підтверджують факт порушення, або у разі ненадання їх для перевірки - зазначити перелік цих документів.

Наведені вище вимоги Порядку № 727 зобов'язують контролюючий орган підтверджувати наявність факту того чи іншого порушення відповідними доказами з їх обов'язковим відображенням у описовій частині акта документальної перевірки.

Суд констатує, що в порушення наведених норм акт перевірки від 28.11.2017 № 1728/15-32-14-01/39703001 не містить жодного доказу, що підтверджує наявність факту порушення допущеного ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД", яке полягає у відсутності реєстрації акцизних накладних з відповідних обсягів пального за періоди червень-грудень 2016 року. Зі змісту акта перевірки неможливо ідентифікувати обставини та документи, на підставі яких контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем податкового законодавства.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість висновків відповідача та відсутність правових підстав для застосування до позивача штрафних санкцій, передбачених пунктом 1202.2. ст. 1202 ПК України.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області № від 26.12.2017, яким до позивача застосовано штрафні санкції у сумі 26090422,44 грн прийнято відповідачем за відсутності жодних доказів, які б підтверджували факт вчинення відповідного порушення, що вказує на протиправність такого рішення і є підставою для його скасування.

Щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій при здійснені фінансово-господарської діяльності, суд зазначає наступне.

В пункті 3.3.4 акта перевірки податковим органом зазначено, що позивачем відображено Z - звіт № 1409 від 29.11.2016 на суму 36942,88 грн (у т.ч. готівка - 35 199,24 грн) у Книзі обліку розрахункових операцій № /2 від 30.11.2016, яка не прошнурована і належним чином не зареєстрована в органах державної фіскальної служби України. Контролюючим органом встановлено, що готівкові кошти не оприбутковані у повній сумі їх фактичних надходжень у Книгу обліку розрахункових операцій на підставі фіскального звітного чеку № 1409 від 29.11.2016 у сумі 35199,24 грн, яка належним чином не зареєстрована в органах державної фіскальної служби України.

Враховуючи вищевикладене, відповідач дійшов висновку про порушення позивачем пункту 2.6 глави 2 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні від 15.12.2004 № 637 із змінами та доповненнями на суму 35199,24 грн, що стало наслідком прийняття податкових повідомлень-рішень від 26.12.2017:

- № , яким за порушення п. 7, п. 9 ст. 3 Закону України "Про застосування РРО в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" від 06.07.1995 № 265/95-ВР застосовано до позивача штрафні (фінансові) санкції за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів розрахункових операцій у сумі 340,00 грн;

- № , яким за порушення пункту 2.6 глави 2 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні від 15.12.2004 № 637 на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України та абзацу 1 пункту 1 Указу Президента України застосовано до позивача штрафні (фінансові) санкції за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів розрахункових операцій у сумі 175996,20 грн.

Перевіряючи спірні рішення на відповідність вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, судом встановлено наступне.

За визначенням пункту 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637 (далі - Положення № 637, чинного на момент виникнення спірних правовідносин) оприбуткування готівки - проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі обліку розрахункових операцій.

Пунктом 2.2. Положення № 637 передбачено, що підприємства (підприємці) здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами (громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, які не здійснюють підприємницької діяльності) через касу як за рахунок готівкової виручки, так і за рахунок коштів, одержаних із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів. Підприємства (підприємці) здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку.

Згідно з пунктом 2.6 Положення № 637 уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням РК оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних РК).

Підприємствам, яким Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" надано право проводити розрахунки готівкою із споживачами без використання РРО та РК і специфіка функціонування яких унеможливлює оформлення ними кожної операції касовим ордером (продаж проїзних і перевізних документів; білетів державних лотерей; квитків на відвідування культурно-спортивних і видовищних закладів тощо), дозволяється оприбутковувати готівку наприкінці робочого дня за сукупністю операцій у цілому за робочий день з оформленням касовими документами і відображенням у відповідній книзі обліку.

Суми готівки, що оприбутковуються, мають відповідати сумам, визначеним у відповідних касових (розрахункових) документах.

Поряд з цим, положеннями пункту 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» № 436/95 від 12.06.1995 передбачена відповідальність суб'єктів господарювання саме за не оприбуткування (неповне та/або) несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки, а не за порушення ведення КОРО чи використання РРО, а тому, суд вважає, що застосування штрафних санкцій на підставі цих положень є необґрунтованим.

Позивач стверджує, що ним дотримано порядок ведення касових операцій, передбачений Положенням № 637, оскільки сума виручки відображена у податковому обліку останнього, так як проведення зазначеної суми через РРО, зазначення її в фіскальній пам'яті РРО, відображення на роздрукованих та збережених фіскальних звітах, робить неможливим ухилення ТОВ «АБСОЛ ТРЕЙД» від сплати податків. Вважає, що нездійснення або несвоєчасне здійснення запису в КОРО на підставі фіскального звітного чеку руху готівки при фактичному оприбуткуванні зазначеної суми шляхом проведення готівки через РРО, не можна кваліфікувати як не оприбуткування готівки в касу. Наявність модему в РРО дає можливість в електронному вигляді отримувати податковим органом інформації про всі готівкові кошти, які надходять до каси Позивача в момент роздруковування Z-звіту, що унеможливлює приховування отриманої виручки та звільнення оприбуткованих сум від оподаткування.

З даного приводу суд зазначає, що нездійснення або несвоєчасне здійснення запису в РРО на підставі фіскального звітного чеку руху готівки при фактичному оприбуткуванні зазначеної суми шляхом проведення готівки через РРО, не можна кваліфікувати як не оприбуткування готівки в касу. Крім того, об'єктивною стороною такого порушення, як не оприбуткування готівки, є приховування виручки, у той час як проведення готівкових коштів через РРО з роздрукуванням фіскальних чеків є свідченням їх занесення до фіскальної пам'яті, що виключає приховування відповідної суми виручки.

Суд звертає увагу, що за своєю правовою природою, передбачена статтею 1 Указу № 436/95, фінансова санкція є адміністративно-господарською санкцією, а тому її застосування регулюється нормами глави 27 К України. При цьому, адміністративно-господарська санкція як захід організаційно-правового або майнового характеру застосовується уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування, а отже, встановлений статтею 250 ГК строк адміністративно-господарської санкції застосовується при її реалізації.

Згідно зі статтею 238 ГК України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Статтею 239 ГК України передбачено, що однією із адміністративно-господарських санкцій може бути адміністративно-господарський штраф, який стягується із господарюючого суб'єкта до державного бюджету за порушення визначених законодавством України правил здійснення господарської діяльності.

Строки застосування адміністративно-господарських санкцій встановлені статтею 250 ГК України, відповідно до частини першої якої адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом. Зі змісту цієї статті випливає, що законодавець встановив граничні строки застосування уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарських санкцій до суб'єктів господарювання за порушення зазначеними суб'єктами встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Фактично у наведеній статті містяться два строкові обмеження. Одне з них полягає у тому, що адміністративно-господарські санкції не можуть застосовуватися після спливу одного року з дня вчинення порушення суб'єктом господарювання встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, зокрема, порушення норм з регулювання обігу готівки (неоприбуткування в касах готівки).

Другий обмежувальний строк, встановлений у цій статті, полягає у тому, що адміністративно-господарські санкції не можуть бути застосовані пізніше шести місяців з дня виявлення порушення встановлених правил здійснення господарської діяльності уповноваженим органом державної влади або органом місцевого самоврядування. Таким чином, другий обмежувальний строк у застосуванні адміністративно-господарських санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки (неоприбуткування в касах готівки) полягає у тому, що їх не може бути застосовано пізніше шести місяців із дня виявлення правопорушення.

Аналіз приписів наведеної статті дає підстави для висновку про те, що при виявленні факту вчинення суб'єктом господарювання порушення норм з регулювання обігу готівки (неоприбуткування в касах готівки) податковий орган, приймаючи рішення про накладення штрафу, має діяти в межах граничних строків, встановлених частиною першою статті 250 ГК України. Закінчення будь-якого зі встановлених зазначеною статтею строків застосування адміністративно-господарських санкцій виключає застосування таких санкцій.

Суд зазначає, що застосований згідно з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями № та № від 26.12.2017 штраф за своєю правовою природою - є адміністративно-господарською санкцією, отже, мав би бути застосований у межах строків, визначених статтею 250 ГК України.

При цьому, строк застосування адміністративно-господарських санкцій необхідно обраховувати, починаючи з дат встановлення порушень щодо оприбуткування готівки.

Разом з тим, оскільки, як зазначено в акті перевірки, неоприбуткування (несвоєчасного оприбуткування) готівки мало місце 29.11.2016, тому на час прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень № від 26.12.2017, яким застосовано до Позивача штраф в розмірі 340,00 грн та № від 26.12.2017 яким застосовано до Позивача штраф в розмірі 175 996,20 грн річний строк для застосування адміністративно-господарських санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки закінчився, що виключає застосування таких санкцій.

Правова позиція щодо застосування до спірних відносин статті 250 Господарського кодексу України висловлена у постановах Верховного Суду України від 13.02.2007 у справі № 21-713во06, від 15.09.2009 у справі № 21-558во09, від 27.05.2014 у справі № 21-126а14, від 04.11.2014 у справі № 21-466а14.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про протиправність податкових повідомлень-рішень ГУ ДФС в Одеській області № та № від 26.12.2017.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для скасування рішення Державної фіскальної служби України від 23.03.2018 № 10450/6/99-99-11-01-01-25 "Про результати розгляду скарги", з огляду на наступне.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

&lз;...&?е; поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

В контексті наведених правових норм суд зазначає, що рішення про результати розгляду скарги не відповідає критерію юридичної значимості, не створює для платника жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення його прав та не породжують для нього будь-яких обов'язків, оскільки за своєю суттю лише підтверджує підстави прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги ТОВ "АБСОЛ ТРЕЙД" про скасування рішення Державної фіскальної служби України від 23.03.2018 № 10450/6/99-99-11-01-01-25 "Про результати розгляду скарги", а тому відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

Згідно частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" (65012, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, 17, ідентифікаційний код 39703001) задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, ідентифікаційний код 39398646) від 22.12.2017 № , № та № ; від 26.12.2017 № , № та № .

У задоволенні інших позовних - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Одеській області від (65012, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, ідентифікаційний код 39398646) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АБСОЛ ТРЕЙД" (65012, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, 17, ідентифікаційний код 39703001) 616700,00 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII.

Суддя В.П. Катющенко

Повний текст рішення складено та підписано 28 грудня 2018 року.