Справа № 640/20101/18
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2018-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 грудня 2018 року № 640/20101/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., розглянувши порядку спрощеного позовного провадження (письмового провадження) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України у м. Києві
провизнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління ПФУ в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДР: 42098368), в якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за віком з липня 2014 року;

зобов'язати відповідача поновити позивачу нарахування та виплату пенсії за віком з липня 2014 року з урахуванням компенсації втрати частини доходів.

В обґрунтування позову зазначається, що позивачка є пенсіонером, внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку в ГУ ПФУ у м. Києві.

У червні 2018 позивачка звернулася до відповідача із заявою про переведення пенсійної справи за місцем фактичного проживання та поновлення виплати пенсії, яку вона не отримувала з липня 2014. Позивачці було повідомлено про поновлення виплати пенсії, нараховано виплату в місячному розмірі на серпень 2018. Однак, за інформацією системи "Аркан" на серпень 2018 призупинено виплату пенсії до з'ясування місця перебування, відмовлено у відновленні соціальних виплат у зв'язку з відсутністю підтвердження місця проживання заявниці.

Позивачка вважає, що припинення виплати пенсії суперечить Конституції України, Законам України та міжнародним зобов'язанням України. Враховуючи наведене, позивачка просить задовольнити позов.

Ухвалою від 04.12.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Виходячи з положень п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України та п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Відповідачу надано 15 денний строк для надання відзиву та попереджено, що у разі ненадання відзиву та витребуваних документів справу буде розглянуто на підставі наявних матеріалів.

Копія ухвали отримана відповідачем 10.12.2018, однак станом на дату прийняття рішення у справі відзив на позов - відсутній.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1; ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_2) є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_3 (серія НОМЕР_5) від 22.01.2013. Номер особового рахунку НОМЕР_6.

Адреса реєстрації: АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою від 06.06.2018 № , виданою Управлінням соціального праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, позивачка взята на облік як внутрішньо переміщена особа. Адреса фактичного місця проживання/перебування: 02166, АДРЕСА_2. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» зазначена довідка діє безстроково. Під час розгляду справи в порядку виконання обов'язку, визначеного ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідачем не надано доказів скасування вказаної довідки, статусу позивачки як внутрішньо переміщеної особи, як і не надано доказів встановлення обставин, передбачених ст. 12 вищезгаданого Закону.

07.06.2018 позивачка звернулася до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про взяття на облік, зазначивши, що виплата пенсії проводилась по червень 2014 року. У заяві зазначено, що позивачка не працює, крім органів ПФУ в інших відомствах та державах пенсію не отримує.

Між тим, 28.09.2018 на адвокатський запит адвокату позивачки було повідомлено листом № 84279/02, що виплата пенсії позивачці здійснюється як внутрішньо переміщеній особі. Відповідач також зазначив, що виплата пенсії позивачці здійснюється згідно електронної пенсійної справи. Зазначається, що згідно з п/п. 4 і 5 статті 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМ України від 08.06.2016 № 365 соціальні виплати припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених у ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», та у разі отримання інформації від низки служб та органів. Роз'яснено у відповіді, що ГУ ПФУ не є розпорядником даної інформації.

У той же час зазначено, що поновлення виплати здійснюється відповідно до постанови КМ України від 08.06.2016 № 365, відповідно до якої відновлення виплат здійснюється за рішенням комісії з відповідних питань.

Зазначено у відповіді ГУ ПФУ, що на підставі заяви від 07.06.2018 з 07.06.2015 заявницю постановлено на облік в ГУ ПФУ як одержувача пенсійної виплати. Згідно з витягу із рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.06.2018 за № 4 прийнято рішення про поновлення виплати пенсії. Пенсійну виплату було нараховано на серпень 2018. Як вбачається з довідки ГУ ПФУ від 02.10.2018 за період з 01.06.2018 по 30.09.2018 нараховано щомісячно по 2403,32 грн., крім вересня 2018., а загалом 7209,96 грн.

Разом з тим, як зазначається у відповіді на адвокатський запит, за інформацією системи «Аркан» гр. ОСОБА_1 на серпень поточного року призупинено виплату пенсії до з'ясування місяця перебування. Згідно рішення комісії від 19.09.2018 № 12 відмовлено у відновленні їй соціальних виплат у зв'язку з відсутністю підтвердження місця проживання заявниці за вказаною адресою.

Звернута увага, що відновлення виплати пенсії проводиться на підставі особистого звернення до органів ПФУ з довідкою про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Проте згідно з наявною в матеріалах справи копією листа Управління ПФУ від 03.09.2018 № 70210/02 вбачається, що виплата пенсії з 01.04.2017 призупинена у зв'язку тривалою відсутністю за місцем проживання, закінченням дії довідки від 17.06.2016

Водночас, Закон № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як відсутність за місцем фактичного проживання. Щодо посилання відповідача на збіг строку дії довідки про реєстрацію внутрішнім переселенцем від 17.06.2016, слід зазначити, що позивачу видана нова довідка від 28.03.2017, строк дії якої в силу Закону не обмежений. Більш того, відповідно до Порядку створення, ведення та доступу до відомостей Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, затвердженого постановою КМ України від 22 вересня 2016 р. N 646, відповідач має доступ до вказаної бази даних і міг пересвідчитися в її наявності і статусі позивача. Наведені ГУ ПФУ обставини щодо чинності довідки в силу наведених вище норм Закону не є підставою для призупинення виплати пенсії.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

При цьому, положення Закону № 1207-VII не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки позивач не проживав на тимчасово окупованій території, визначеній частиною першою статті 3 цього Закону.

Не спростовують правильності висновків суду і положення пункту 1 частини першої статті 10 та статті 20 Закону № 1706-VII, постанов Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 1706-VII Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Частиною другою статті 20 Закону № 1706-VII визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Проте наведені положення Закону № 1706-VII не надають Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій.

За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Преамбулою Закону № 1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому згідно з преамбулою Закону № 1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону № 1706-VII).

Отже, ураховуючи наведені положення Закону № 1706-VII, суд вважає, що прийняття законодавцем цього Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в частині першій статті 49 Закону № 1058-IV.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що припинення (призупинення) виплати пенсії позивачці було здійснено не у спосіб та не на підставах, передбачених Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивачки і таке втручання не було законним.

В контексті наведеного слід додати, що відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. У той же час, відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

У даному випадку для суду є очевидним, що внаслідок подій на сході України позивачка не отримувала пенсію з липня 2014 не з власної вини, а внаслідок тимчасової неможливості органів влади України здійснювати свої функції та повноваження на території місця реєстрації проживання позивачки.

У той же час, з липня 2014 пройшов достатньо тривалий період часу, майже 4 роки, до звернення позивачки до ГУ ПФУ, та під час розгляду справи в порядку виконання обов'язку, визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України, з боку позивачки не надано навіть жодних пояснень об'єктивної неможливості вчинити дії для цілей поновлення виплати пенсії щодо переведення пенсійного обліку до іншого органу ПФУ, ніж той, який спочатку призначив.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону необхідними умовами застосування наведеної норми адміністративними судами є: 1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини пенсійного органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій. Однак, у даному випадку судом не встановлення вчинення відповідачем дій, чи прийняття рішень, які б обмежували позивачку у вчиненні з липня 2014 протягом наступних років заходів, які б зумовлювали поновлення виплати пенсії.

Враховуючи наведене, позов підлягає частковому задоволенню шляхом визнання протиправними дій щодо призупинення виплати пенсії та, в частині зобов'язання вчинити дії, - шляхом зобов'язання відповідача поновити виплату пенсій за останні три роки до звернення до ГУ ПФУ, як то передбачено ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Окрім наведеного, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в межах суми стягнення пенсії за один місяць у зв'язку з чим суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача негайно провести нарахування та виплату пенсії позивачці за один місяць.

Крім того, враховуючи те, що пенсія є єдиним джерелом існування позивачки, враховуючи важливість та значимість для позивачки обставин, пов'язаних із поновленням її прав та забезпеченням реального виконання судового рішення, на підставі ч. 2 ст. 14 та ч. 1 ст. 382 КАС України суд вважає за необхідне встановити судовий контроль за виконанням даного судового рішення та зобов'язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відтак, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову - як зазначено вище.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями статтями ст.ст. 2, 5 - 11, 14, 19, 72 - 77, 90, ст. ст. 241 - 246, 250, 251, 255, 371, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16; код ЄДР: 42098368) щодо призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1; ІНФОРМАЦІЯ_1, номер особового рахунку НОМЕР_6; адреса: 02166, АДРЕСА_3).

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16; код ЄДР: 42098368) поновити з 07 червня 2015 року нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1; ІНФОРМАЦІЯ_1, номер особового рахунку НОМЕР_6; адреса: 02166, АДРЕСА_3).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України допустити негайне виконання рішення суду у межах суми стягнення пенсії за один місяць у зв'язку з чим зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16; код ЄДР: 42098368) негайно провести нарахування та виплату пенсій в межах суми пенсії за один місяць ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1; ІНФОРМАЦІЯ_1, номер особового рахунку НОМЕР_6; адреса: 02166, АДРЕСА_3).

Встановити судовий контроль за виконанням даного судового рішення та зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16; код ЄДР: 42098368) подати до суду протягом п'ятнадцяти календарних днів з дати набрання законної сили рішенням суду звіт про виконання судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя О.А. Кармазін