Справа № 520/9374/18
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2018-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2018 р. № 520/9374/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шляхової О.М., розглянувши у спрощеному провадженні в приміщенні суду в м. Харкові справу за позовом ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1; вул. Скрипника, буд.14 А, Харків, 61057) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, (; вул. Свободи, буд. 5, м. Слов'янськ, Донецька область, 84122) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1, з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, в якому просить суд: визнати бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (; вул. Свободи, буд. 5, м. Слов'янськ, Донецька область, 84122) протиправною; зобов'язати призначити на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1; вул. Скрипника, буд.14 А, Харків, 61057) одноразову страхову допомогу та щомісячні страхові виплати у зв'язку із втратою годувальника.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона з 1962 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, постійно доглядала чоловіка, оскільки він був тяжко хворою людиною. Довідкою Медико-соціальної експертної комісії № 000444 серії 10 ААА від 15.12.2014 року було встановлено причинний зв'язок смерті чоловіка позивача з професійним захворюванням, що також підтверджується висновком медико-експертної комісії Українським державним науково-дослідним інститутом медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров'я України. Оскільки вона є непрацездатною особою за пенсійним віком, 18.06.2014 року звернулась із заявою до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Калінінському районі м. Донецька (за колишнім місцем проживання) про призначення їй одноразової страхової допомоги та щомісячних страхових виплат у зв'язку із втратою годувальника. Проте, у призначенні вказаних виплат Позивачу було відмовлено та роз'яснено, що для їх призначення необхідно надати до відділення висновок МСЕК про встановлення причинного зв'язку смерті з професійним захворюванням. Позивач зазначає, що вона неодноразово зверталась до робочих органів ОСОБА_3 дирекції Фонду соціального страхування України з необхідною кількістю копій документів, однак ніякої відповіді на численні запити з метою отримання актуальної інформації у вирішенні її питання надано не було. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 29.10.2018 було відкрито спрощене провадження у справі за вищевказаним адміністративним позовом.

На виконання вимог ухвали суду відповідачем направлено відзив на позов, в якому відповідач з доводами заявленого позову не погоджується. В обґрунтування відзиву на позов зазначає, що позивач не зверталась до Відповідача з метою реалізації свого права на отримання одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат та не отримувала відмови з цього приводу, таким чином, спір у сфері публічно-правових відносин, на думку відповідача, відсутній, з огляду на що відповідач вважає звернення позивача до суду передчасним. Зазначає також, що надана позивачем у доказах довідка про причинний зв'язок смерті з професійним захворюванням або трудовим каліцтвом МСЕК №000444 серії 10 ААА, зареєстрована 15.12.2014 р., була видана обласною профпатологічною МСЕК (м. Донецьк), яка діє на території, не підконтрольній державній владі, в порушення Постанови №595. Крім того, вважає, що довідка МСЕК № 000444 серії 10 ААА не може бути дійсною, оскільки не була підтверджена ОЦ МСЕ переміщення на підконтрольну Україні територію. Зазначає також, що для реалізації свого права на отримання страхових виплат необхідно було звернутися до ОЦ МСЕ за адресою: Донецька область Краматорськ, вул. Дніпропетровська, 14 для підтвердження довідки МСЕК №000444 серії 10 ААА відповідно до листа Міністерства охорони здоров'я України 20.02.2015 № 16.01-/6392.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Оскільки суддя перебувала у відпустці з 03.12.2018 року по 24.12 2018 року, 26.12.2018 та 27.12.2018 року справи не розглядались у звязку із технічними причинами, розгляд справи відбувається 28.12.2018 року.

На підставі ст. 205 КАС України судом ухвалено розглянути справу у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-74 КАС України, суд встановив такі обставини справи.

Судом вставлено, що позивач - ОСОБА_1 з 1962 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, постійно доглядала чоловіка, оскільки він був тяжко хворою людиною. Чоловік позивача - учасник Великої вітчизняної війни, працював 48 років у Шахтній промисловості України та був визнаний інвалідом Ш групи внаслідок професійного захворювання - «хронічний обструктивний бронхіт», отримував призначені йому страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Калінінському районі м. Донецька.

28.01.2014 року ОСОБА_2 помер. Довідкою Медико-соціальної експертної комісії (далі-МСЕК) № 000444 серії 10 ААА від 15.12.2014 року було встановлено причинний зв'язок смерті чоловіка Позивача з професійним захворюванням, що також підтверджується висновком медико-експертної комісії Українським державним науково-дослідним інститутом медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров'я України (копії додаються).

Оскільки позивач є непрацездатною особою за пенсійним віком та на момент смерті чоловіка перебувала на його утриманні, 18.06.2014 року вона звернулась із заявою до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі-Фонд) в Калінінському районі м. Донецька (за колишнім місцем проживання) про призначення їй одноразової страхової допомоги та щомісячних страхових виплат у зв'язку із втратою годувальника.

Проте, у призначенні вказаних виплат ОСОБА_1 було відмовлено та роз'яснено, що для їх призначення необхідно надати до відділення висновок МСЕК про встановлення причинного зв'язку смерті з професійним захворюванням (копія відповіді ОСОБА_3 дирекції Фонду від 10.12.2014 №2423-Р-08) (а.с. 43).

Позивач звернула увагу суду, що у грудні 2014 року в МСЕК м. Донецьк, що перебувало у віданні МОЗ України та складалося з представників МОЗ, Мінсоцполітики, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби СБУ та військового-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки, яка видала позивачці довідку № 000444 серії 10 ААА від 15.12.2014 року на бланку медичної документації, затвердженому Наказом МОЗ України від 30.07.2012 року № 577 з відповідною печаткою та найменуванням МОЗ України.

Після отримання необхідної довідки ОСОБА_1 повторно звернулася до Фонду в Калінінському районі м. Донецька. Відповіддю ОСОБА_3 дирекції Фонду від 15.02.2016 №100-Р08 ОСОБА_1 було повідомлено, що довідку № 000444 серії 10 ААА від 15.12.2014 року, видану обласною профтапологічною МСЕК м. Донецька, не можна вважати такою, що складена у відповідності до вимог законодавства та не може бути прийнято у зв'язку із необхідністю підтвердити МСЕК на території, що контролюється українською владою (а.с. 44).

ОСОБА_3 дирекції Фонду соціального страхування України від 12.10.2016 року № 721-Р-08 було зазначено, що Донецький обласний центр МСЕК (структурним підрозділом якого є обласна профпатологічна комісія) перереєстрований на підконтрольній території України та було рекомендовано Позивачу звернутися туди з наявними документами задля підтвердження їх в установленому порядку (а.с. 45).

Позивач зазначає, що вона ще неодноразово зверталась до робочих органів ОСОБА_3 дирекції Фонду соціального страхування України з необхідною кількістю копій документів, однак відповідей на численні запити з метою отримання актуальної інформації у вирішенні її питання надано не було. Натомість позивачу було повернуто оригінал довідки МСЕК без верхньої частини бланку.

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 дізналась, що документи її чоловіка зникли з Реєстру Фонду соціального страхування, а одноразова страхова допомога та виплати, що повинні бути переведені позивачу на відкритий з 12.06.2015 року поточний рахунок позивача в ДОУ ПАТ «Державний ощадний банк України», привласнені іншою особою, у звязку із чим ручко Л.І у лютому 2018 року зверталась із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом привласнення грошових коштів до Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Оскільки протягом майже трьох років, позивач, будучи людиною похилого віку, намагається отримати в порядку діючого законодавства страхові виплати у зв'язку із втратою годувальника, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом для захисту своїх прав.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Частиною 1 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-ХІУ (далі - Закон №1105), основними завданнями Фонду та його робочих органів є: 1) реалізація державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату Працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування; 2) надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону; 3) профілактика нещасних випадків; 4) здійснення перевірки обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованим особам, у тому числі на підставі інформації з електронного реєстру листків непрацездатності; 5) здійснення контролю за використанням роботодавцями та застрахованими особами коштів Фонду; 6) аналіз, та прогнозування надходження коштів від сплати єдиного внеску.

Згідно з ч. 3 ст. 8 Закону №1105 основні завдання Фонду реалізуються через робочі органи виконавчої дирекції Фонду, якими є її управління в АРК, областях, містах Києві та Севастополі. Відділення управлінь виконавчої дирекції Фонду є відокремленими підрозділами робочих органів виконавчої дирекції Фонду, що створюються за рішенням правління Фонду без статусу юридичної особи. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду та їх відділення провадять свою діяльність від Шені виконавчої дирекції Фонду в межах та порядку, визначених цим Законом, статутом Фонду, типовим положенням про робочі органи виконавчої Дирекції Фонду та їх відділення, що затверджується правлінням Фонду, та положенням, затвердженим директором виконавчої дирекції Фонду.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону №1105, страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право у разі настання страхового випадку.

Належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.

Назване вище значить, що у разі наявності такої заборгованості, члени сім'ї особи, яка отримувала страхові виплати, або спадкоємець звертаються до Фонду соціального страхування для отримання належних сум.

Як вбачається з наданих на виконання вимог ухвали суду від 29.11.2018 року відповідачем копій документів, ОСОБА_2 перебував на обліку у Відділі ФССНВ в Калінінському районі м. Донецьк з 01.04.2001 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне юціальне страхування» у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» непрацездатні члени сім'ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв'язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.

За таких обставин, особа, яка перебувала на утриманні потерпілого, у разі його смерті має право на призначення страхових виплат. Факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для призначення виплат, які можуть бути призначені за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів для існування навіть коли утриманець мав заробіток, одержував пенсію тощо.

Отже, позивач, як дружина померлого ОСОБА_2, про що свідчить копія свідоцтва про одруження (а.с. 13), довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 27.02.2014 р. (а.с. 36) має право на одержання страхових виплат.

Водночас, стосовно визнання бездіяльності відповідача протиправною нарахування та виплати, належних ОСОБА_2 страхових виплат, у зв'язку з відмовою, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 2 Розділу III Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції, затверджений постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 12.01.2014 №20 (далі-Порядку №20), лише у разі звернення особи, яка тимчасово переміщена з довідкою про взяття на облік тимчасово переміщеної особи робочий орган виконавчої дирекції Фонду не пізніше 10 днів приймає рішення про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати, яке оформлює своєю постановою про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати на строк дії довідки про взяття на облік, але не більше строку, на який особа має право на страхові виплати. Копія вказаної постанови направляється робочому органу виконавчої дирекції Фонду, де зберігається справа про страхові виплати, та/або управлінню виконавчої дирекції Фонду, якому підпорядковується цей робочий орган виконавчої дирекції Фонду, що є підставою для припинення ним нарахування щомісячної страхової виплати у зв'язку з її продовженням за фактичним місцем проживання.

Як встановлено за матеріалами справи позивач ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, про що свідчить довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28.12.2015 р. за № НОМЕР_2, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 39).

Згідно з п. 5 Розділу III Порядку №20 щомісячні страхові виплати особі, яка тимчасово переміщена, нараховуються з місяця подання заяви або з місяця, в якому не здійснювались страхові виплати робочим органом виконавчої дирекції Фонду, в якому зберігалася справа про страхові виплати на той час.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 18.06.2014 року позивач звернулась із заявою до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі-Фонд) в Калінінському районі м.Донецька (за колишнім місцем проживання) про призначення їй одноразової страхової допомоги та щомісячних страхових виплат у зв'язку із втратою годувальника.

Проте, у призначенні вказаних виплат ОСОБА_1 було відмовлено та роз'яснено, що для їх призначення необхідно надати до відділення висновок МСЕК про встановлення причинного зв'язку смерті з професійним захворюванням (а.с. 43).

Як вбачається із наданих відповідачем витребуваних доказів по справі Наказом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в

Донецькій області від 26.10.2017 року № 272 «Про припинення діяльності відділень

управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій

області» з 01.01.2018 року Донецьке міське відділення у Калінінському районі припинило

свою діяльність, передавши виконання статутних завдань Краматорському міському

відділенню управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в

Донецькій області.

Проте, як встановлено судовим розглядом, позивач із заявою про призначення їй одноразової страхової допомоги та щомісячних страхових виплат у зв'язку із втратою годувальника, зверталась у червні 2014 року, тобто у той час коли зазначене управління ще не припиняло свою роботу.

Крім цього, суд звертає увагу що, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Донецьк належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Отже, ОСОБА_1 навіть не мала можливості отримувати страхові виплати у м. Донецьку.

У той же час, судом встановлено, що станом на 08.11.2018 року заяви позивача про призначення їй одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат як особі, яка має на це право у разі смерті потерпілого, який одержував щомісячні страхові виплати внаслідок ушкодження здоров'я від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області або до Краматорського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області не надходило, доказів позивачем стосовно її звернення саме до цих управлінь позивачем до матеріалів справи не надано. Натомість, позивачем надані копії відповідей на її звернення до ОСОБА_3 дирекції Фонду соціального страхування України.

Крім того, позивач стовно прохання визнати бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (; вул. Свободи, буд. 5, м. Слов'янськ, Донецька область, 84122) протиправною не зазначає, яку саме бездіяльність оскаржує позивач не зазначає. Крім того, як вбачається з відзиву на позов та з матеріалів справи, позивач із відповідною заявою саме до відповідача із відповідною заявою про призначення їй страхових виплат не зверталась, одноразова допомога та щомісячні страхові виплати позивачу не призначались та не нараховувались.

Тобто, ОСОБА_1 не зверталась до Відповідача з метою реалізації свого права на отримання одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат та не отримувала відмови з цього приводу, отже у суду не має підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання бездіяльності Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області протиправною, оскільки спір між цими сторонами у сфері публічно-правових відносин відсутній.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З вимог позовної заяви вбачається, що позивач також просить суд зобов'язати призначити на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1; вул. Скрипника, буд.14 А, Харків, 61057) одноразову страхову допомогу та щомісячні страхові виплати у зв'язку із втратою годувальника.

Разом з тим, оскільки належним органом з делегованими владними повноваженнями не прийнято рішення по суті звернення позивача, суд не може підмінити собою цей орган і самостійно визначити наявність чи відсутність підстав для призначення позивачу страхових виплат, вимоги про визнання бездіяльності відповідача щодо не призначення таких виплат і зобов'язання до їх призначення є передчасними.

Оскільки згідно наведених положень законодавства таке рішення приймається робочим органом за місцем формування справи, тобто суд частково задовольняє позов до відповідача саме в особі цього відділення.

Тому, з урахуванням вимог ч.7 ст.47 Закону № 1105-XIV у суду є підстави для виходу за межі позовних вимог та зобов'язання відповідача розглянути питання щодо призначення на користь ОСОБА_1 (ІНН; вул. Скрипника, буд.14 А, Харків, 61057) одноразової страхової допомоги та щомісячних страхових виплат у зв'язку із втратою годувальника з урахуванням існуючої довідки та прийняти відповідне рішення за заявою позивача з урахуванням висновків суду по справі.

Стосовно тверджень відповідача, що довідка не є дійсною, судом встановлені наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.12.2014 року МСЕК м. Донецьк видала Позивачу довідку № 000444 серії 10 ААА від 15.12.2014 року на бланку медичної документації, затвердженому Наказом МОЗ України від 30.07.2012 року № 577 з відповідною печаткою та найменуванням МОЗ України.

Доказів того, що зазначена довідка є недійсною відповідачем до матеріалів справи не надано, тому у суду не має підстав визнавати її недійсною.

Крім того, відповідачем визнається, що лише 26 березня 2015 року згідно із відомостями з ЄДРПОУ № 211/05-04 було зареєстровано нову юридичну адресу для обласного центру медико-соціальної експертизи (далі - ОЦ МСЕ) на підконтрольній Україні території, а саме: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Дніпропетровська, 14, а позивач отримала довідку 15.12.2014 року.

Також, з матеріалів справи та відзиву на позов вбачається, що справа про страхові виплати ОСОБА_2 - померлого чоловіка позивачки, який перебував на обліку з 01.04.2001 року - знаходилась на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Калінінському районі м. Донецька, тобто Фондом соціального страхування здійснювалось нарахування та виплата страхових виплат чоловіку позивачки ще під час його життя, оскільки причинно-наслідковий звязок ОСОБА_2 з отриманим професійним захворюванням або трудовим каліцтвом встановлювались відповідними належними медичними закладами, про що свідчать: акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами; Довідка МОЗ № 032665 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності в у відсотках, потреба у додаткових видах допомоги; висновок судово-медичного експерта, тощо (а.с. 14-34).

Між тим, суд звертає увагу, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, має здійснювати заходи, що спрямовані на запобігання будь-яких порушень прав, свобод та законних інтересів громадянина.

Важливим соціальним правом є право на соціальний захист, що передбачає можливість отримання пенсій, соціальних виплат та допомоги, що є основними джерелами існування і забезпечують прожитковий мінімум на випадок повної часткової або тимчасової втрати працездатності; втрати годувальника; безробіття з незалежних від людини обставин; старості та в інших випадках, передбачених чинним законодавством (ст.46 Конституції України).

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно зясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінюючи наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні на предмет належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємного звязку доказів у їх сукупності, як того вимагає процесуальне законодавство, проаналізувавши норми матеріального права, які належить застосувати до спірних правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн., що підтверджується дублікатом квитанції № 0.0..1 від 23.10.2018 /а.с. 12/.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 352,40 грн. стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1; вул. Скрипника, буд.14 А, Харків, 61057) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, (; вул. Свободи, буд. 5, м. Слов'янськ, Донецька область, 84122) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області розглянути питання щодо призначення на користь ОСОБА_1 (ІНН; вул. Скрипника, буд.14 А, Харків, 61057) одноразової страхової допомоги та щомісячних страхових виплат у зв'язку із втратою годувальника з урахуванням існуючої довідки та прийняти відповідне рішення за заявою позивача .

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (; вул. Свободи, буд. 5, м. Слов'янськ, Донецька область, 84122) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1; вул. Скрипника, буд.14 А, Харків, 61057) сплачений судовий збір в сумі 352,40 грн. (триста п'ятдесят дві гривні 40 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи, як передбачено п.15 Перехідних положень КАС України; після початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи - безпосередньо до Харківського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення підписано 03 січня 2019 року.

Суддя Шляхова О.М.