Справа № 826/16554/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 січня 2019 року № 826/16554/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
ДоУправління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва
про визнання незаконним та скасування наказу від 10 вересня 2018 року №25-ос, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ від 10 вересня 2018 року №25-ос Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва в частині звільнення ОСОБА_1 з посади;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу видатків Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що постановою Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року у справі №753/10493/18, яка вказана підставою для припинення державної служби, ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення. При цьому, вказаним рішенням суду на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 1 700,00 грн, а не з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Крім того, позивач стверджує, що її звільнено із займаної посади в період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 26 липня 2016 року по 13 травня 2019 року включно.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на адміністративний позов представник відповідача повідомив, що ОСОБА_1, являючись суб'єктом відповідальності, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», порушила вимоги закону та несвоєчасно повідомила про суттєві зміни у майновому стані щодо продажу та придбання квартир.

Додатково представник відповідача стверджував, що позивач 12 листопада 2012 року під особистий підпис була ознайомлена з попередженням про спеціальні обмеження, встановлені Законами України «Про державну службу», «Про запобігання корупції» щодо прийняття на державну службу та проходження державної служби, оскільки при прийнятті на роботу кожний державний службовець ознайомлюється з попередженням про спеціальні обмеження.

Крім того, згідно роз'яснень Національного агентства України з питань державної служби від 29 серпня 2018 року №56-р/з вчинення державним службовцем адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, що підтверджено рішенням суду, та яке набрало законної сили, є підставою для припинення державної служби у зв'язку із втратою державним службовцем права на державну службу.

Позивач надіслала до суду відповідь на відзив, у якій стверджує, що відповідачем не надано доказів, які б підтверджували ознайомлення ОСОБА_1 з попередженням про спеціальні обмеження, встановлені Законом України «Про запобігання корупції», оскільки останній був прийнятий 14 жовтня 2014 року, а попередження, яке підписане позивачем 12 листопада 2012 року, стосувалось Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Також позивач зазначила, що відповідачем не було відправлено на поштову адресу листа від 19 лютого 2018 року №21-01-21/293 щодо своєчасного подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави та місцевого самоврядування за 2017 рік шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції.

Представник відповідача у запереченнях на відповідь на відзив позивача зазначив, що при проходженні конкурсу на зайняття посад державної служби в Управлінні Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва кожним кандидатом, який претендує на зайняття посади державного службовця вивчається Закон України «Про державну службу», «Про запобігання корупції», Бюджетний кодекс України, Конституція України, згідно яких проходить тестування на знання бюджетного законодавства.

Додатково представник відповідача зазначив, що 30 серпня 2016 року в Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва з Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві надійшов висновок про результати перевірки достовірності відомостей, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 5 Закону України «Про очищення влади».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 04 грудня 2018 року позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 25 грудня 2012 року призначена на посаду головного казначея відділу видатків та обслуговування розпорядників коштів та інших клієнтів Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки, 17 червня 2015 року позивач переведена на посаду заступника начальника відділу видатків та обслуговування розпорядників коштів та інших клієнтів Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва як така, що перебувала в кадровому резерві на дану посаду.

В подальшому, відповідно до наказу від 17 червня 2016 року №14-в ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 26 липня 2016 року по 13 травня 2019 року.

10 вересня 2018 року Управлінням Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва видано наказ №25-ос, яким відповідно до підпункту 3 пункту 1 статті 84 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, керуючись статтею 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення припинено державну службу ОСОБА_1, заступника начальника відділу видатків Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва та звільнено із займаної посади з 10 вересня 2018 року.

Підставою для видачі вказаного наказу зазначено постанову Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року, яка набрала законної сили з 20 серпня 2018 року у справі №753/10493/18.

Незгода позивача із вказаним наказом зумовила її звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі по тексту - Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII, в редакції станом на момент прийняття оскаржуваного наказу).

Згідно із частиною 1 статті 3 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Як передбачено пунктом 1 частини 1 статті 83 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII, державна служба припиняється у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 даного Закону).

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 84 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII, підставами для припинення державної служби у зв'язку із втратою права на державну службу або його обмеженням є набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов'язане з корупцією правопорушення.

За приписами частини 2 статті 84 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII у випадках, зазначених у пунктах 1 - 4, 6 частини першої цієї статті, суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом, а у випадку, зазначеному у пункті 5 частини першої цієї статті, - у порядку, визначеному статтею 32 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року №1700-VII (далі по тексту - Закон України від 14 жовтня 2014 року №1700-VІІ) у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: правопорушення, пов'язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині 1 статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Главою 13-А Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено перелік адміністративних правопорушень, пов'язаних з корупцією, до яких належить порушення вимог фінансового контролю у вигляді неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про суттєві зміни у майновому стані (частина 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Згідно із частиною 2 статті 65 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1700-VІІ особа, яка вчинила корупційне правопорушення або правопорушення, пов'язане з корупцією, однак судом не застосовано до неї покарання або не накладено на неї стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов'язаними з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Системний аналіз вказаних нормативно-правових актів дає підстави суду дійти висновку про те, що набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за пов'язане з корупцією правопорушення (в т. ч. за порушення вимог фінансового контролю у вигляді неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про суттєві зміни у майновому стані, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення) із застосуванням покарання є підставою для припинення державної служби у зв'язку із втратою права на державну службу, а суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня встановлення такого факту.

Відтак, оскільки постановою Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року у справі №753/10493/18 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, тому відповідач правомірно у визначений строк з дня встановлення такого факту видав наказ від 10 вересня 2018 року №25-ос «Про припинення державної служби», згідно із яким припинено державну службу та звільнено з 10 вересня 2018 року ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу видатків Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва, у зв'язку із втратою права на державну службу, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 84 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ.

Суд не бере до уваги доводи позивача та її представника про те, що звільнення ОСОБА_1 з посади у період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку проведено з порушенням вимог частини 3 статті 40, частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, якими прямо забороняється звільнення з роботи жінок, які мають дітей віком до трьох років чи перебувають у відпустці, а суб'єкт призначення зобов'язаний був звільнити позивача лише після її виходу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, виходячи з наступного.

Згідно із частиною 3 статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Отже, Кодекс законів про працю України містить гарантії заборони звільнення жінок, які мають дітей, що полягають у недопущенні звільнення жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною, у випадку звільнення саме з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Разом з тим, частиною 1 статті 83 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ визначено самостійні підстави для припинення державної служби, та відповідно до пунктів 1, 4 державна служба припиняється: у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відтак, оскільки припинення державної служби та звільнення позивача з посади мало місце не за ініціативою суб'єкта призначення, а у зв'язку із втратою права на державну службу, тому передбачені частиною 3 статті 40, частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України гарантії на позивача не поширюються та відповідачем не порушені.

Крім того, суд також не бере до уваги доводи позивача про її необізнаність із обов'язком повідомляти про суттєві зміни у майновому стані через перебування у відпустці по догляду за дитиною, оскільки такі доводи стосуються наявності вини у вчиненні пов'язаного із корупцією правопорушення, яким була надана оцінка постановою Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року у справі №753/10493/18, та вказані доводи не впливають на висновки суду щодо правомірності оскаржуваного наказу.

З урахуванням наведених норм чинного законодавства та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про те, що оскаржуваний наказ від 10 вересня 2018 року №25-ос «Про припинення державної служби» прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України, відтак взаємопов'язані позовні вимоги про визнання протиправним та скасування вказаного наказу, поновлення на посаді з підстав, викладених у позовній заяві, задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно із частиною 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України..

Зважаючи, що матеріали справи не містять доказів понесення судових витрат відповідачем, підстави для їх компенсації відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко