Справа № 1540/3746/18
Суддя: Бойчук А. Ю.
Дата ухвалення: 2018-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/3746/18
Провадження № 2-а/522/1367/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.

за участю секретаря Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приморського районного відділу м. Одеса Головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області, по якому просив:

-визнати протиправними дії та скасувати рішення № 52 від 19.06.2018 року Приморського районного відділу в м. Одеса Головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області про примусове повернення в країну походження громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобов'язання його покинути територію України.

-визнати законними підстави перебування на території України громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 18 червня 2015 року та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийняти та розглянути заяву з документами, та вирішити питання щодо видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, з урахуванням встановлення законності перебування громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України з 18 червня 2015 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19.06.2018 року Приморським районним відділом м. Одеси Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області, враховуючи вимоги законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на підставі положення статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», було прийнято рішення № 52 про примусове повернення в країну походження громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язано його покинути територію України в термін до 02 липня 2018 року. Позивач не згоден з вищенаведеним рішенням і вважає, що воно порушує його права і свободи людини та вважає, що законно перебуває на території України та має право на отримання посвідки на тимчасове проживання.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав просив суд у його задоволенні відмовити в повному обсязі, з підстав передбачених у письмовому відзиві до позову та зазначив, що рішення про примусове повернення, протокол та постанова про накладення адміністративного стягнення стосовно громадянина Сирії ОСОБА_1, прийняті з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог діючого законодавства.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи й вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Судом встановлено, що 19.06.2018 року співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області за адресою вул. Градоначальницька, 33, м. Одеса було виявлено особу без документів, яка назвалась громадянином Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

19.06.2018 року в ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 було відібрано пояснення. Зі слів позивача було з'ясовано, що ОСОБА_1 є громадянином Сирії. Перетин кордону здійснив через КПП «Одеса» за паспортом громадянина Сирії № НОМЕР_1 терміном дії до 25.07.2016 р. Був документований новим у м. Київ № НОМЕР_2, терміном дії до 22.06.2019 р.

Також позивач не виявив бажання добровільно повертатись до країни громадянської належності.

Позивач звертався до ДМС України із заявою про продовження терміну перебування в Україні, проте заява була повернута без прийняття рішення, у зв'язку з відсутністю підстав для продовження строку перебування.

19.06.2018 року головним спеціалістом Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області було складено протокол про адміністративне правопорушення за номером ПР МОД 003420 передбаченого ч.1 ст. 203 Кодексу про адміністративні правопорушення.

Вимогами ч. 1 ст. 203 КУпАП передбачена відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Того ж дня було здійснено розгляд справи та винесено постанову про накладання штрафу за номером ПН МОД 003420 заступником начальника Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області Калашниковою) Т.Б.

19.06.2018 року ОСОБА_1 сплатив штраф у розмірі 1700 грн., що посвідчується квитанцією № 0.0. «ПриватБанк».

Головним спеціалістом Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області Балюк Д.Ю., було складено рішення від 19.06.2018 № 52 про примусове повернення в країну походження громадянина Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, у термін до 02.07.2018 року.

19.06.2018 року ОСОБА_1 ознайомився з рішенням про примусове повернення та зобов'язався залишити територію України в термін до 02.07.2018 року, що посвідчив власноруч записаною датою та підписом.

Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно з п. 2 ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Згідно з п. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-УІ передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України в строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно з п. 14 ст. 1 Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України;

Відповідно до ч. 1 статті 23 розділу III Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Пунктом 2 статті 25 цього Закону передбачено, що «...іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій».

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» «іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України)...».

З метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на підставі статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Головним управлінням ДМС України в Одеській області було прийнято рішення про примусове повернення в країну громадянського походження громадянина Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що при ухваленні рішення від 19.06.2018 № 52 не враховано тих обставин, що позивач з 18 червня 2015 року перебуває у шлюбі з громадянкою України - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні (п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Крім того, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України (п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України (ч.16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Відповідно до правової позиції ЄСПЛ, викладеної у п. 66 рішення CASE OF NUNEZ v. NORWAY (заява №55597/09), звертаючись до питання про дотримання вимог Конвенції, Суд наголосив, що держава має право згідно усталеної практики міжнародного права та як суб'єкт договірних зобов'язань контролювати в'їзд іноземців на свою територію та їх перебування на своїй території (див. між іншим, Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom, рішення від 28.05.1985, Series A no. 94, p. 34, §67, Boujlifa v. France, рішення від 21 October 1997, Reports of Judgments and Decisions 1997 VI, p. 2264, §42). Конвенція не гарантує право іноземця в'їздити або проживати на території конкретної країни.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, викладеної у п. 68, 70 рішення CASE OF NUNEZ v. NORWAY (заява №55597/09), суд нагадує, що хоча визначальна мета цього положення (ст. 8 Конвенції) захистити особу від свавільних дій державних органів, додатково можуть існувати позитивні обов'язки держави щодо забезпечення «поваги» до сімейного життя. Розмежування між позитивними та негативними обов'язками держави згідно цього положення не є чітким. Застосовувані принципи є подібними. У обох випадках увага має бути приділена справедливому балансу між інтересами особи та громади в цілому, і в обох випадках держава користується певною свободою розсуду (див. Konstatinov v. the Netherlands, no. 16351/03, §46, 26 квітня 2007; Tuquabo-Tekle and Others v. the Netherlands, no. 60665/00, §42, 1 грудня 2005; Ahmut v. the Netherlands, 28 листопада 1996, §63, Reports of Judgments and Decisions 1996 VI; Gul v. Switzerland, 1 лютого 1996, §63 Reports of Judgments and Decisions 1996 I; Powell and Rayner v. the United Kingdom, 21 лютого 1990, § 41, Series A no. 172).

Отже ст. 8 Конвенції не містить загального обов'язку держави поважати вибір іммігранта щодо країни перебування та забезпечувати з'єднання сім'ї на своїй території. Тим не менше, у справах, які стосуються сімейного життя та імміграції поширення на державу обов'язку прийняти на своїй території родичів осіб, які там проживають, залежить від співвідношення конкретних обставин зацікавлених осіб та загального інтересу, (див. Gui v. Switzerland, §38; and Rodrigues da Silva and Hoogkamer vs Netherlands, §39). Фактори, які мають бути враховані - наскільки руйнівними є вплив на сімейне життя, рівень зв'язків з договірною державою, чи існують непереборні обставини щодо проживання сім'ї у країні походження одного з них або кількох з них та чи є фактори імміграційного контролю (наприклад, випадки порушення імміграційного законодавства) або міркування публічного порядку не на користь особи.

Посилання позивача на перебування у шлюбі з громадянкою України не є підставою для проживання за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився.

Відповідно до ч. 3 ст. 25 «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та осіб без громадянства про добровільне повернення. Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

Проте, громадянин Сирії ОСОБА_1 з відповідною заявою, а також із заявою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до ГУ ДМС України в Одеській області не звертався, відповідного бажання під час опитування не виявив, жертвою торгівлі людьми себе не вважає.

Суд, також, відхиляє доводи позивача про недотримання відповідачем положень ст. 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Так, вирішуючи питання щодо законності прийнятого ГУ ДМС України в Одеській області рішення, суд враховує, що відповідно до вимог чинного законодавства України, особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", відповідно до якої, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Вказаний перелік підстав є вичерпним та таким, який не підлягає розширенню.

У даній справі позивачем зроблено лише посилання, що Сирія перебуває в стані озброєного конфлікту не міжнародного характеру, проте останнім до суду не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження, та які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з країни, а ті обставини, які характеризують загальне положення в країні, в тому числі політичну ситуацію, не містять конкретних відомостей про утиски саме позивача та членів його родини.

Таким чином, аналізуючи наведені вище вимоги законодавства, суд вважає, що викладені позивачем обставини щодо небезпеки повернення його до Сирії є необґрунтованими, а матеріалами справи підтверджено факт порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач не підпадає під дію статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а отже приймаючи рішення про примусове повернення позивача в країну походження, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області діяло в межах наданих повноважень та у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з наведеного, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», правові підстави щодо скасування рішення про примусове повернення з України відсутні.

Оскільки суд не вбачає підстав для скасування рішення про примусове повернення в країну походження, то й вимоги про визнання законними підстав перебування на території України громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 18 червня 2015 року та зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийняти та розглянути заяву з документами, та вирішити питання щодо видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, з урахуванням встановлення законності перебування громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України з 18 червня 2015 року, не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Повний текст рішення суду складений 04.01.2019 року.

Керуючись: ст.16,63 Конституції України, ст.ст.2,-14,19-20,22,72-77,118,227-228, ч.4 ст.229,241-246,250, 286, 294. 376 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: А.Ю. Бойчук