Справа № 420/5296/18
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2018-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5296/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

судді - Бутенко А.В.,

за участю секретаря - Філімоненко А.О.,

сторін:

позивач - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2 (по довіреності),

представник відповідача - Лазарєва Г.С. (по довіреності),

перекладач - Абдулрахман М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить суд:

- Визнати бездіяльність ДМС України щодо невизнання неповнолітніх дітей Позивачки: ОСОБА_5, 2002 р.н., ОСОБА_6, 2003 р.н., ОСОБА_7, 2005 р.н., ОСОБА_8, 2006 р.н., ОСОБА_9, 2008 р.н., ОСОБА_10, 2013 р.н, протиправною та зобов'язати Державну міграційну службу України визнати вищезазначених дітей Позивачки особами, які потребують додаткового захисту із внесенням відповідних змін до рішення про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, щодо ОСОБА_1 № 191-15 від 05.03.2015 року.

В обґрунтування позову зазначено, що рішення суду було виконано з порушенням вимог чинного законодавства, а саме до рішення про визнання особою, яка потребує додаткового захисту не були включені неповнолітні члени сім'ї позивача, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких було внесено в заяву про звернення за захистом.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити їх з підстав, зазначених в адміністративному позові та відповіді на відзив (а.с. 4-8).

Представник відповідача заперечувала проти позову та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, пояснивши, що ДМС України діяло згідно чинного законодавства та не виходячи за рамки прийнятих судових рішень (а.с. 46-48).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, судом встановлені наступні обставини.

У липні 2014 р. Позивач звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із Позовом до Державної Міграційної служби України (ДМСУ) про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України №283-14 від 05.06.2014 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання ДМСУ визнати Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Повідомлення про вищезазначену відмову було видано виключно на ім'я Позивачки.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2014р. позов було задоволено частково, а саме, визнано протиправним та скасоване рішення ДМСУ №283-14 від 05.06.2014р. та зобов'язано ДМСУ визнати Позивачку особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2015 року Постанову Одеського окружного адміністративного суду було залишено без змін.

Державною міграційною службою України рішення суду було виконано, та рішенням ДМСУ № 191-15 від 05.03.2015р. Мохамед Лул Ібрагім було визнано особою, яка потребує додаткового захисту та документовано відповідним Посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту № СР 000411.

До рішення про визнання Позивача особою, яка потребує додаткового захисту не були включені неповнолітні члени сім'ї Позивача, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких було внесено до заяви про звернення за захистом.

Вважаючи таку бездіяльність Відповідача протиправною, Позивач звернулась із даним позовом до суду.

Оцінюючи дії суб`єкта владних повноважень, суд виходить з приписів ч. 2 ст. 2 КАС України та доходить висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Позивач вважає, що такі дії Відповідача грубо порушують права її дітей, гарантовані Конвенцією про права дитини та Законом України «Про охорону дитинства» оскільки через таку бездіяльність міграційного органу діти були залишені взагалі поза правовим полем.

Суд погоджується із зазначеною думкою Позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 24 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI, члени сім'ї біженця чи особи, які потребують додаткового або тимчасового захисту є:

- чоловік (дружина);

- діти віком до вісімнадцяти років за умови, що вони не перебувають у шлюбі і знаходяться на утриманні;

- повнолітні діти, які не перебувають у шлюбі, якщо вони через фізичний стан об'єктивно не здатні задовольняти свої потреби;

- непрацездатні батьки; інші особи, які перебувають під їх опікою чи піклуванням, як це визначається національним законодавством і звичаями відповідної країни».

Згідно з п. 9 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються також по чотири фотокартки заявника та членів його сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви.

Судом встановлено із матеріалів міграційної справи, що Позивач прибула на територію України у супроводі своєї родини, а саме, чоловіка - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6 та неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, 2002 р.н., ОСОБА_6, 2003 р.н., ОСОБА_7, 2005 р.н., ОСОБА_8, 2006 р.н., ОСОБА_9, 2008 р.н. Дитина ОСОБА_10, 2013 р.н. була народжена на території України.

Діти Позивачки були включені до міграційної справи Позивача з моменту її звернення до міграційного органу та були зазначені у Довідці про звернення за захистом, якою Позивач була документована в порядку чинного законодавства.

Окрім того абз.4 п.12 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює, що орган заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник.

Так, у відповідності до матеріалів справи (а.с. 64-65), діти Позивачки були включені до Заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15 листопада 2011 р. Окрім того, на кожну дитину Позивача були заповнені реєстраційні листки на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 57-58). Відповідно до Закону діти були включені до довідки про звернення за захистом Позивача. Таким чином, зазначені діти Позивача були прийняті до міграційної процедури у відповідності до принципу єдності родини та вимог чинного законодавства.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 10 Закону, рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Отже, законом передбачена письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві на визнання неповнолітніх дітей біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, встановлені законом форми заяви та анкети не передбачають пункту для висловлення згоди заявника на вчинення зазначених дій, тобто в якості зазначення такої згоди можливо вважати: включення до заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дітей самим Позивачем під час звернення до міграційного органу, або висловлені Позивачем в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на правах законного представника, побоювання стосовно небезпеки для своїх дітей у разі повернення до країни походження.

Таким чином, висловивши побоювання щодо небезпеки знаходження на території країни походження, а також включення дітей до своєї заяви-анкети, на правах законного представника своїх неповнолітніх дітей, Позивач виконала вимоги законодавства щодо висловлення згоди на визнання своїх неповнолітніх дітей біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Міграційний орган, в свою чергу, заповнивши реєстраційні листки на кожну дитину Позивача та включивши їх до її довідки про звернення за захистом, визнав таку згоду Позивача на визнання її неповнолітніх дітей біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд зазначає, що ДМС України до рішення №283-14 від 05.06.2014 року та №191-15 від 05.03.2015 року не внесено інформацію щодо неповнолітніх дітей Позивача, що призвело до невизначеності їхнього правового статусу на території України, а тому, такі дії в свою чергу грубо порушують права дітей, оскільки діти Позивача через фактичну нелегальність свого перебування на території України позбавлені можливості користуватися своїми правами, гарантованими Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенцією про права дитини, Конвенцією про статус біженців, Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Законом України «Про охорону дитинства».

Судом встановлено, що Позивач намагалася вирішити зазначене питання шляхом численних звернень до Державної міграційної служби України, вперше звернувшись до міграційного органу у 2015 році.

Так, за результатами звернення відомості щодо дітей Позивача були внесені до її посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту.

Як зазначила Позивач у судовому засіданні, оскільки були проведені зазначені дії, була впевнена, що інформація щодо її дітей була внесена також і до рішення при визнання особою, яка потребує додаткового захисту №191-15 від 05.03.2015 р.

Однак, пізніше, Позивачу в усному порядку було повідомлено, що її діти не зазначені в вищевказаному рішенні. Для остаточного з'ясування цього факту Позивач звернулася до ДМС України за роз'ясненням.

За результатами звернення Позивачеві було повідомлено про необхідність звернутися до підрозділу по роботі з шукачами захисту ГУ ДМС України в Одеській області з метою ознайомлення із рішенням №191-15 від 05.03.2018 р., де Позивачеві підтвердили факт відсутності відомостей щодо її неповнолітніх дітей в зазначеному рішенні.

Таким чином, на думку суду, ДМС України при виконанні рішення суду були порушені вимоги законодавства в частині правил прийняття рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до порушення прав дітей Позивача, що було спричинено неможливістю користування своїми правами гарантованим міжнародним та національним законодавством.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд також вважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на справедливий суд, яке гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Принцип правової визначеності є важливою складовою принципу верховенства права. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення стабільного правового положення людини шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.

Як свідчить позиція ЄСПЛ у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

Крім того, суд наголошує, що відповідачем по справі не доведено легітимної мети, тобто обмеження повинно бути необхідним у демократичному суспільстві та не є достатнім, щоб втручання, яке розглядається, належало до винятків, перелічених у пункті 2 статті 10 Конвенції, так само не є достатнім, щоб таке втручання виправдовувалося тим, що його предмет належить до якоїсь визначеної категорії або підпадає під дію правової норми, викладеної у формі загальних і безумовних понять. Суд має переконатися у тому, що втручання з огляду на факти і обставини конкретної справи, яку він розглядає, справді було необхідним. (Рішення у справі "Санді Таймс" проти Сполученого Королівства" від 26 березня 1979 р., п. 65.).

При визначенні питання "необхідності в демократичному суспільстві" держави користуються свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Таким чином, відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, та не пропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Враховуючи зазначені обставини, бездіяльність Відповідача порушує не лише права позивача, але й права та інтереси її дітей.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків.

Згідно ст. 14 Закону України "Про охорону дитинства", діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Зокрема ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У Преамбулі Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

З урахуванням європейських принципів суд приходить до висновку, що суб'єктом владних повноважень не доведено легітимної мети бездіяльності. При цьому, застосоване обмеження не було необхідним у демократичному суспільстві з огляду на обставини, які встановлені при розгляді справи.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити шляхом визнання протиправною бездіяльності щодо не включення неповнолітніх дітей ОСОБА_1 до рішення №283-14 від 05.06.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання відповідача внести зміни та включити неповнолітніх дітей позивача до № 191-15 від 05.03.2015 року.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Державної міграційної служби України щодо не включення неповнолітніх дітей ОСОБА_1 до рішення №283-14 від 05.06.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України внести зміни та включити неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до рішення про визнання особою, яка потребує додаткового захисту № 191-15 від 05.03.2015 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 28.12.2018 року.

Суддя Бутенко А.В.

.