Справа № 0940/2018/18
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2018-12-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" грудня 2018 р. справа № 0940/2018/18
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державного кадастрового реєстратора відділу у Долинському районі та м. Болехові Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківської області ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення від 13.10.2017, -
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.11.2018 даний позов залишено без руху у звязку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.
У звязку із усуненням недоліків, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.11.2018 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
30.11.2018 позивач надала суду відповідь на відзив, згідно якого просила відзив відповідача відхилити та адміністративний позов задоволити в повному обсязі з урахуванням того, що п. 7 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» надає право громадянам України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 гектара, на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства (а.с. 77-79).
07.12.2018 на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від відповідача надійшло заперечення від 05.12.2018, в якому відповідач просить відхилити відповідь позивача на відзив та у задоволенні позовних вимог відмовити. Так, відповідач зазначає, що приймаючи оскаржене рішення від 13.10.2017, діяв виключно в межах повноважень, наданих чинним законодавством, а саме Законом України «Про державний земельний кадастр», Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 за №1051, та посадовою інструкцією державного кадастрового реєстратора відділу у Долинському районі Міськрайонного управління у Долинському районі та м. Болехові, затвердженою начальником Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області. Також відповідач відмічає, що помилковим є посилання позивача на п. 7 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство», оскільки відповідно до даної норми може бути збільшена до 2,0 га площа земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства для тих громадян, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства. А відповідно до наявної інформації у відділі Держгеокадастру у Долинському районі, позивач отримала безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, та як наслідок, позивач не підпадає в даному випадку під дію п. 7 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» (а.с. 84-86).
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази, встановив наступне.
Позивач 02.10.2017 звернулася до відділу у Долинському районі та м. Болехові Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківської області із заявою про проведення державної реєстрації земельної ділянки площею 0,1200 га для ведення особистого селянського господарства в м. Долина по вул. Б. Хмельницького відповідно до розробленої ПП «ГеоБудІнформ Долина» технічної документації із землеустрою та рішення Долинської міської ради від 17.08.2017 за №850-29/2017 «Про внесення змін в п. 2.1 рішення міської ради від 23.03.2007 за №421-9/2007».
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач через свого представника звернулася до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» №3613-VІ від 07.07.2011 (далі Закон №3613-VІ), державний земельний кадастр це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
Регулювання відносин, що виникають при веденні Державного земельного кадастру, згідно приписів ст. 4 вказаного Закону, здійснюється відповідно до Конституції України, Земельного кодексу України, цього Закону, законів України «Про землеустрій», «Про оцінку земель», «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність», «Про захист персональних даних», інших законів України та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.
У відповідності до ст. 5 Закону №3613-VІ, ведення Державного земельного кадастру здійснюється шляхом: створення відповідної державної геодезичної та картографічної основи, яка визначається та надається відповідно до цього Закону; внесення відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру; внесення змін до відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру; оброблення та систематизації відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру.
Порядок ведення Державного земельного кадастру визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до вимог цього Закону.
Внесення відомостей до Державного земельного кадастру та користування такими відомостями здійснюється виключно на підставі та відповідно до цього Закону. Забороняється вимагати для внесення відомостей до Державного земельного кадастру та користування такими відомостями надання документів та здійснення дій, прямо не передбачених цим Законом.
З набранням чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр» та постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 за №1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» (далі Порядок №1051) питання посвідчення права власності на земельні ділянки здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 за №1952-IV.
Відповідно до частини десятої статті 79-1 Земельного кодексу України, державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Згідно із пунктом 115 Порядку№1051, державна реєстрація земельних ділянок, переданих у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі, коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель), здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельних ділянок державної чи комунальної власності) в порядку, визначеному для державної реєстрації земельної ділянки.
Відповідно до статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням.
Частиною 3 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.
Згідно вимог ч. 4 ст. 24 Закону №3613-VІ, для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа; документ, що підтверджує оплату послуг з державної реєстрації земельної ділянки.
Відповідно до ч.ч. 5-6 вказаної статті, державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації. Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.
Так, як слідує із матеріалів справи, рішення відповідача про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру обґрунтовано невідповідністю виготовленої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та рішення Долинської м/р від 17.08.2017 за №850-29/2017 «Про внесення змін в п. 2.1 рішення міської ради від 23.03.2007 за №421-9/2007» пункту 4 статті 116 Земельного кодексу України, оскільки заявником уже реалізовано право на безоплатну приватизацію земельної ділянки за даним цільовим призначенням (право власності зареєстровано 25.04.2017, підстава рішення Долинської міської ради від 12.08.2003 за №364-8/2003 «Про передачу в приватну власність земельних ділянок громадянам»).
Згідно витягу з рішення Долинської міської ради від 12.08.2003 за №364-8/2003 «Про передачу в приватну власність земельних ділянок громадянам», яке міститься в матеріалах справи (а.с. 56), ОСОБА_1 передано у м. Долина, урочище «Заготскот», вул. Б. Хмельницького, 83 земельну ділянку площею 0,864 га в приватну власність.
05.04.2017 позивач зверталась із заявою про здійснення державної реєстрації вказаної земельної ділянки площею 0,0864 га для ведення особистого селянського господарства в м. Долина, урочище «Заготскот» відповідно до розробленої ПП «ГеоБудІнформ Долина» технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Згідно приписів ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
Передбачена вказаною нормою одноразовість приватизації означає також те, що особа, яка скористалась своїм правом і приватизувала земельну ділянку меншої від граничної, передбаченої ст. 121 Земельного кодексу України, площі, не може приватизувати земельну ділянку цього цільового призначення вдруге, навіть площею, що складає різницю між гранично можливою та раніше приватизованою.
Згідно з пунктом «б» частини 1 статті 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.
Виходячи зі змісту частини четвертої статті 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання.
При цьому, відповідно до вимог частини 7 статті 5 Закону України «Про особисте селянське господарство», громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 гектара, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 ЗК України для ведення особистого селянського господарства.
Суд звертає увагу, що відповідно до частини 1 статті 56 Земельного кодексу України від 18.12.1990 (втратив чинність з 01.01.2002), для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара.
Верховний суд України,дослідивши співвідношення понять «особисте підсобне господарство» та «особисте селянське господарство» на спільному засіданні Судових палат у цивільних та адміністративних справах 24.06.2015 ухвалив постанову у справі № 6-228цс14, в якій дійшов висновку, що право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства мають ті громадяни, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі не більше 0,6 га відповідно до приписів Земельного кодексу України від 18.12.1990.
У такому випадку безоплатна передача земельної ділянки буде здійснюватися за загальним порядком, визначеним статтею 118 ЗК України.
Однак, судом встановлено, що позивачем використане (реалізоване) своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (а не підсобного) у 2017 році згідно норм Земельного кодексу України від 25.10.2001 за №2768-III (чинного з 01.01.2002), а тому суд дійшов переконання, що ОСОБА_1 права на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 Земельного кодексу України, відповідно до ч. 7 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» немає.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Частинами 1-2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст.139 КАС України при відмові у задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, судові витрати стягненню не підлягають.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 255, 295, 297, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.