Справа № 810/4545/18
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2018 року справа № 810/4545/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій,

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 01.06.2018 № та від 01.06.2018 №;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 27.07.2018 №Ф-;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 27.07.2018 №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що висновки податкового органу про заниження суми чистого доходу на загальну суму 464 373,26 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2015-2016 роки на загальну суму 80438,70 грн. є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Вказала, що відповідач невірно обрахував податкові зобов'язання, помилково включивши в обсяг її доходу транзитні кошти від експедиторської діяльності. При цьому, позивач зауважила, що у разі надання суб'єктом господарювання послуг транспортного експедирування, доходом є лише сума його винагороди, в той час у плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов'язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування.

Також, позивач стверджує про помилковість висновків податкового органу щодо заниження єдиного соціального внеску та військового збору, внаслідок неправомірного збільшення їй суми чистого доходу за перевіряємий період.

Крім того, позивач звертала увагу на те, що в Акті перевірки не викладено зміст порушень податкового законодавства з посиланням на первинні документи та докази, що підтверджують наявність факту порушення.

Відтак, на думку позивача, рішення податкового органу є незаконними, оскільки при їх прийнятті відповідачем невірно встановлено факти та застосовано норми закону.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що позивачем в порушення вимог податкового законодавства в декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік не відображено суму доходу (коштів), що надійшли на її банківський рахунок від контрагентів-замовників на надання послуг із транспортного експедирування, та безпідставно включено до складу витрат за 2016 рік витрати, які фактично не були понесені, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності.

Відповідач також вказав на те, що позивачем було невірно визначено базу для нарахування єдиного соціального внеску та військового збору, що і стало підставою для нарахування податковим органом суми єдиного соціального внеску та військового збору.

За наведених обставин відповідач вважає, що діяв в межах повноважень, наданих йому законами України та підзаконними нормативно-правовими актами, а тому прийняті за результатами перевірки оскаржувані рішення є правомірними.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.09.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження, та призначено судове засідання на 18.10.2018.

У судове засідання, призначене на 18.10.2018, учасники справи не з'явились.

Разом з цим, через канцелярію суду надійшло клопотання від представника позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Частиною третьою статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, а також немає інших перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, зазначених у статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та доказами.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець Рокитнянською районною державною адміністрацією Київської області 12.04.2010 та як платник податків перебуває на податковому обліку у Білоцерківській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області.

Основним видом діяльності позивача за КВЕД є 52.29 інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.

У період з 25.04.2018 по 03.05.2018 посадовими особами Головного управління ДФС у Київській області на підставі п.п.20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п.75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п.78.1.4 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, відповідно до направлень від 25.04.2018 №1253, №1254 та згідно наказу від 18.04.2018 №848 проведена документальна позапланова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності з питань дотримання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи за період з 01.01.2015 по 31.12.2017.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено Акт від 14.05.2018 №390/10-36-13-09/НОМЕР_1 (далі - Акт перевірки), згідно висновків якого встановлено наступні порушення позивачем вимог податкового законодавства, а саме:

- п. 167.1 ст. 167, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України в частині заниження суми чистого доходу за 2015-2016 роки на загальну суму 464373,26 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 80438,70 грн., в т.ч. за 2015 рік у сумі 15742,44 грн. та за 2016 рік у сумі 64696,26 грн.

- п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України в частині заниження чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 на суму 464373,26 грн., що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності в сумі 6965,60 грн.;

- п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 11 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" в частині заниження чистого доходу з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок у загальній сумі 37172,96 грн.

Як вбачається з Акту перевірки, ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 здійснювала такий вид діяльності як інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, в тому числі за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 на загальній системі оподаткування, а в період з 01.01.2017 по 31.12.2017 на спрощеній системі оподаткування, 3 група єдиного податку.

У період з 05.04.2011 по 03.03.2016 ФОП ОСОБА_1 була зареєстрована як платник податку на додану вартість.

Так, перевіркою правильності визначення валового доходу, відображеного в податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2015-2016 роки, з даними про суми валових доходів, встановленими в ході перевірки, встановлено, що за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 ФОП ОСОБА_1 занижено валовий дохід за 2015 рік на загальну суму 104949,58 грн. без ПДВ за рахунок не відображення в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік сум доходу, що надійшли на банківський рахунок ФОП ОСОБА_1 від контрагентів-замовників на надання послуг із транспортного експедирування, чим порушено вимоги п. 177.1, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України.

Також, при перевірці правильності визначення витрат, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності, відображених в податковій декларацій про майновий стан і доходи за 2016 рік, з даними про суми валових витрат, встановленими в ході перевірки, встановлено завищення ФОП ОСОБА_1 валових витрат за 2016 рік на загальну суму 359423,68 грн., чим порушено вимоги п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України.

У зв'язку з цим, контролюючий орган дійшов висновку про те, що позивачем було занижено суму чистого оподаткованого доходу за 2015-2016 роки на загальну суму 464373,26 грн. та, як наслідок, занижено зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за вказаний період у сумі 80438,70 грн.

Також, податковим органом встановлено, що у зв'язку із заниженням чистого оподатковуваного доходу, позивачем було занижено базу нарахування єдиного соціального внеску та військового збору, внаслідок чого ФОП ОСОБА_1 не було утримано та перераховано до бюджету військовий збір у розмірі 6965,60 грн. та єдиний соціальний внесок у розмірі 37172,96 грн.

На підставі висновків Акту перевірки Головним управлінням ДФС у Київській області прийняті наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 01.06.2018 №, згідно з яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 80438,70 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 20109,68 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 01.06.2018 №, згідно з яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з військового збору в сумі 6965,60 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 1741,40 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 01.06.2018 №Ф-, згідно з якою позивачу необхідно сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 37172,96 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 01.06.2018 №, згідно з яким до позивача застосовано штрафну санкцію в сумі 8871,59 грн.

Вказані рішення були оскаржені позивачем в адміністративному порядку.

Рішенням ДФС України від 18.07.2018 №10359/П/99-99-11-02-02-25 скаргу позивача задоволено частково, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 01.06.2018 №Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 01.06.2018 № скасовано та вважати їх відкликаними з дня прийняття даного рішення. Також вказаним рішенням ДФС України зобов'язала ГУ ДФС у Київській області винести і направити нові вимогу та рішення згідно вимог чинного законодавства.

Головним управління ДФС у Київській області на виконання рішення ДФС України прийнято наступні рішення, а саме:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 27.07.2018 №Ф-, згідно з якою позивачу необхідно сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 37172,96 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 27.07.2018 №, згідно з яким до позивача застосовано штрафну санкцію в сумі 8871,59 грн.

Однак, не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленням-рішеннями, рішенням про застосування штрафних санкцій та вимогою про сплату боргу (недоїмки), позивач звернулась з даним позовом до суду.

Відносно податкового повідомлення-рішення від 01.06.2018 №, яке прийнято відповідачем у зв'язку з висновком про заниження податку на доходи фізичних осіб, суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту Акта перевірки, перевіркою правильності визначення валового доходу, відображеного в податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2015-2016 роки, з даними про суми валових доходів, встановленими в ході перевірки, встановлено, що за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 ФОП ОСОБА_1 занижено валовий дохід за 2015 рік на загальну суму 104949,58 грн. без ПДВ за рахунок не відображення в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік сум доходу, що надійшли на банківський рахунок ФОП ОСОБА_1 від контрагентів-замовників на надання послуг із транспортного експедирування, чим порушено вимоги п. 177.1, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України.

Такий висновок податкового органу ґрунтується на тому, що згідно даних банківських виписок за 2015 рік ФОП ОСОБА_1 протягом 2015 року отримано дохід в сумі 104949,58 грн., проте в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік відображено валовий дохід у сумі 0,00 грн.

Також, при перевірці правильності визначення витрат, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності, відображених в податковій декларацій про майновий стан і доходи за 2016 рік, з даними про суми валових витрат, встановленими в ході перевірки, встановлено завищення ФОП ОСОБА_1 валових витрат за 2016 рік на загальну суму 359423,68 грн., чим порушено вимоги п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України.

Так, у ході перевірки відповідачем було встановлено, що у 2016 році до складу витрат згідно податкової декларації про майновий стан та доходи за 2016 рік ФОП ОСОБА_1 включено витрати, які фактично не понесені у 2016 році в сумі 359423,68 грн.

Такий висновок податкового органу ґрунтується на тому, що протягом 2016 року ФОП ОСОБА_1 понесені витрати, що пов'язані із наданням експедиторських послуг та є документально підтвердженими у сумі 809548,68 грн., які згідно банківських виписок оплачений лише на суму 450125,00 грн., відповідно сума фактично неоплачених витрат за 2016 рік становить 359423,68 грн.

У зв'язку з цим, контролюючий орган дійшов висновку про те, що позивачем було занижено суму чистого оподаткованого доходу за 2015-2016 роки на загальну суму 464373,26 грн. та, як наслідок, занижено зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за вказаний період у сумі 80438,70 грн.

Таким чином, за результатами перевірки встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб, одержаний від підприємницької діяльності за 2015-2016 роки в сумі 80438,70 грн.

Позивачем на спростування позиції податкового органу зазначено, що відповідач в Акті перевірки невірно обрахував податкові зобов'язання, оскільки до складу доходів зараховано не експедиторську винагороду, а усі грошові надходження та помилково включено до складу її доходу транзитні кошти від експедиторської діяльності. При цьому, позивач звертала увагу на те, що у плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов'язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування.

Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 1 Податкового кодексу України, цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За правилами статті 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України, платниками податку на доходи фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюються статтею 177 Податкового кодексу України.

Так, згідно п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

За приписами п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати.

З матеріалів справи встановлено, що у період з 01.01.2015 по 31.12.2017 позивач здійснювала господарську діяльність з надання транспортно-експедиторських послуг, про що також зазначено в Акті перевірки.

Як вбачається з виписок банку за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, грошові кошти, які надходили на розрахунковий рахунок позивача, в подальшому перераховувались перевізникам в оплату за надані транспортні послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначає Закон України від 01.07.2004 №1955-IV "Про транспортно-експедиторську діяльність" (далі - Закон №1955).

Відповідно до ст. 1 Закону №1955 транспортно-експедиторська діяльність визначена, як підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів.

Експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування.

Клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.

Перевізник - юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобов'язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником.

Статтею 8 Закону №1955 визначено, що експедитори надають клієнтам послуги відповідно до вимог законодавства України та держав, територією яких транспортуються вантажі, згідно з переліком послуг, визначеним у правилах здійснення транспортно-експедиторської діяльності, а також інші послуги, визначені за домовленістю сторін у договорі транспортного експедирування.

Згідно зі ст. 9 Закону №1955 за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

У разі залучення експедитором до виконання його зобов'язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта.

За договором транспортного експедирування експедитор може організувати перевезення за одним товарно-транспортним документом вантажів кількох різних клієнтів, які прямують з одного пункту відправлення та/чи в один пункт призначення, за умови, що експедитор виступає від імені усіх цих клієнтів як вантажовідправник та/чи вантажоодержувач.

Платою експедитора вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування.

У плату експедитора не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов'язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування.

Системний аналіз даних норм дає підстави для висновку, що у разі надання суб'єктом господарювання послуг транспортного експедирування, доходом є лише сума його винагороди як повіреного (агента), в той час як кошти, що надійшли йому під звіт на виконання умов такого договору (витрати на оплату послуг інших осіб на виконання цих договорів,) до доходу не зараховуються.

Отже, за посередницькі послуги експедитор отримує винагороду від клієнта, яка і є його доходом, при цьому, кошти, які одержуються експедитором від клієнта для виконання або організації виконання визначених договором послуг, вважаються транзитними і право власності на такі кошти до експедитора не переходить.

Таким чином, враховуючи зазначені вище норми, суд приходить до висновку, що кошти, які надходили позивачу на його рахунок від контрагентів-замовників на надання послуг із транспортного експедирування, включали як винагороду позивача (кошти за організацію та забезпечення транспортування), так і транзитні кошти (витрати на оплату послуг інших осіб на виконання договорів транспортного експедирування).

Фактичність понесених позивачем транзитних витрат на здійснення господарської діяльності з надання транспортно-експедиторських послуг підтверджується даними банківським виписок за перевіряємий період.

З огляду на викладене, позивач застосував вірний порядок обрахунку, коли визначив фінансовий результат як різницю між всією сумою коштів, що надійшли йому від клієнтів та документально підтвердженими транзитними витратами.

Крім того, при вирішенні питання щодо правомірності оскаржуваного податкового повідомлення судом враховано, що відповідно до норм статей 77, 78, 86 Податкового кодексу України, з метою забезпечення єдиного порядку відображення результатів документальних перевірок платників податків - фізичних осіб, наказом Міністерства фінансів України від 14.03.2013 №395 затверджено Порядок оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами (надалі - Порядок №395).

Суд зазначає, що розділом І Порядку №395 встановлено, що акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

За результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та повною мірою, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в обліку та підтверджують наявність зазначених фактів.

Водночас, підпунктом 2.3.2.2 Порядку №395 передбачено, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення.

Між тим, з описової частини акту перевірки від 14.05.2018 №390/10-36-13-09/НОМЕР_1 вбачається, що зміст встановлених у ході перевірки позивача порушень податкового законодавства зводиться лише до табличного відображення даних платника податків, самостійно задекларованих ним у податкових деклараціях та даних, встановлених у ході перевірки із зазначенням певних розбіжностей. Будь-яких розрахунків виявлених розбіжностей податковим органом не наведено, як і не наведено посилання на певні господарські операції та відповідні первинно-бухгалтерські документи.

На думку суду, наведене вказує на порушення норм чинного законодавства при складанні акту перевірки, оскільки викладені в ньому факти не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського обліку, що є суб'єктивним припущенням перевіряючих та порушенням відповідачем встановленого законодавством порядку проведення перевірки, а викладені відповідачем висновки в акті позивача зроблено без дослідження належних документів.

При цьому, слід зазначити, що суд не наділений повноваженнями замість податкового органу проводити перевірку показників бухгалтерської та податкової звітності суб'єктів господарської діяльності та в ході судового розгляду фактично проводити перевірку. Такі функції належать виключно відповідачу як суб'єкту владних повноважень та фіскальному органу.

Враховуючи встановлені обставини, а також те, що під час розгляду справи відповідачем не були надані належні та допустимі докази на підтвердження правомірності викладеного в акті перевірки висновку про заниження позивачем оподаткованого доходу, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення від 01.06.2018 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо висновків податкового органу про неутримання та неперерахування в рахунок бюджету суми єдиного соціального внеску в сумі 271155,88 грн., суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Отже, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Як встановлено вище, в акті перевірки від 14.05.2018 №390/10-36-13-09/НОМЕР_1 відповідачем зазначено, що ФОП ОСОБА_1 було порушено вимоги п. 2 ч. 1 ст. 7, ч.11 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" в частині заниження чистого доходу з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок в сумі 37172,96 грн., в т.ч. за 2015 рік в сумі 14369,96 грн. та за 2016 рік в сумі 22803,00 грн.

Так, зокрема, податковим органом зауважено, що позивачем за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 занижено суми доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з урахуванням максимальної величини бази нарахування на загальну суму 145062,00 грн., в т.ч. за 2015 рік в сумі 41412,00 грн. та за 2016 рік в сумі 103650,00 грн., що в свою чергу призвело до заниження суми єдиного соціального внеску, що підлягає сплаті до бюджету, в сумі 37172,96 грн.

На підставі такого висновку відповідачем було прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 27.07.2018 №Ф- зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 37172,96 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій від 27.07.2018 № на суму 8871,59 грн.

Отже, підставою для прийняття вказаних вимоги та рішення слугували твердження податкового органу про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 на загальну суму 464373,26 грн., і на основі яких було прийнято податкове повідомлення-рішення від 01.06.2018 №.

Враховуючи спростування судом правомірності збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 за результатом перевірки, яка була оформлена актом від 14.05.2018 №390/10-36-13-09/НОМЕР_1, неправомірним є також донарахування позивачу суми єдиного внеску на вказану суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправними та скасування оскаржуваних вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 27.07.2018 №Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій від 27.07.2018 №.

Відносно податкового повідомлення-рішення від 01.06.2018 №, яке прийнято відповідачем у зв'язку з висновком про заниження військового збору, суд зазначає наступне.

З 1 січня 2015 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 28.12.2014 №71-VІІІ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" до Податкового кодексу України, в частині оподаткування військовим збором доходів фізичних осіб-підприємців.

Так, відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України, а саме:

- фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи;

- фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні.

При цьому, об'єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 Податкового кодексу України: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Відповідно до п.п.164.1.3 п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходу, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка проводить незалежну професійну діяльність згідно зі статтею 178 цього Кодексу.

Згідно п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Отже, військовий збір нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Як встановлено вище, в акті перевірки від 14.05.2018 №390/10-36-13-09/НОМЕР_1 відповідачем зазначено, що ФОП ОСОБА_1 було порушено вимоги п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України.

Так, зокрема, податковим органом зауважено, що позивачем занижено суму чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 в сумі 464373,26 грн., що в свою чергу призвело до заниження суми військового збору, що підлягає сплаті до бюджету, в сумі 6965,60 грн.

На підставі такого висновку відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 01.06.2018 №, відповідно до якого позивачу визначено суму грошового зобов'язання з військового збору в сумі 6965,60 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 1741,40 грн.

Отже, підставою для прийняття вказаного податкового повідомлення-рішення слугували твердження податкового органу про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 в сумі 464373,26 грн., і на основі яких було прийнято податкове повідомлення-рішення від 01.06.2018 №.

Враховуючи спростування судом правомірності збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача, зокрема, за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 в сумі 464373,26 грн., яка була оформлена актом від 14.05.2018 №390/10-36-13-09/НОМЕР_1, неправомірним є також донарахування позивачу суми військового збору на вказану суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.06.2018 №.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем під час звернення до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1555,00 грн., який підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74 - 78, 90, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 01 червня 2018 року № та № .

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 27 липня 2018 року № Ф-.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 27 липня 2018 року № .

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати в сумі 1555 (одна тисяча п'ятсот п'ятдесят п'ять) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Київській області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Василенко Г.Ю.