Справа № 826/2697/16
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 грудня 2018 року

Київ

справа №826/2697/16

адміністративне провадження №К/9901/40945/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.02.2017 (головуючий суддя: Качур І.А.)

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2017 (головуючий суддя: Мєзєнцев Є.І., судді: Файдюк В.В., Чаку Є.В.)

у справі № 826/2697/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ШНЕЙДЕР ЕЛЕКТРІК УКРАЇНА»

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ШНЕЙДЕР ЕЛЕКТРІК УКРАЇНА» (далі - позивач, ТОВ) звернулося до суду з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - відповідач), в якому просило: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 24.11.2015 № про нарахування пені за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньо економічної діяльності (ЗЕД) у розмірі 11268,99 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.02.2017, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2017, адміністративний позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 24.11.2015 № .

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати прийняті у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 2, ст. 7, частини 4 ст. 11, ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), ст. ст. 238, 239, 250 Господарського кодексу України, Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (далі - ЗУ № 185/94-ВР), та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. За доводами касаційної скарги, судами не було враховано норми частини 2 ст. 250 ГК України, які вказують, що строки застосування адміністративно-господарських санкцій не застосовуються до штрафних санкцій, розмір і порядок стягнення яких визначені законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.

Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити її без задоволення як безпідставну. При цьому, позивач посилався на те, що штрафні санкції були застосовані до позивача не тільки після спливу строку, встановленого ст.. 250 ГК, але також і поза межами строку давності, встановленого ст.102 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У судовому процесі встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог валютного законодавства при здійсненні зовнішньоекономічних операцій за сервісною угодою від 08.02.210 б/н з компанією Scheider Electric Industries (Франція), за наслідками якої складено акт від 06.11.2015 № 1048/28-10/31170127. Згідно висновків цього акту позивачем порушені норми ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (далі - Закон № 185/94-ВР), зокрема: несвоєчасне надходження валютної виручки в загальній сумі 76 712,94 євро за сервісною угодою від 08.02.2010 б/н з компанією Scheider Electric Industries (Франція): у сумі 74 712,94 євро, прострочення з 23.08.2012 по 27.08.2012, кількість днів прострочення - 5 днів та у сумі 1 983,96 євро, прострочення з 26.08.2012 по 27.08.2012, кількість днів прострочення - 2 дні.

За наслідками висновків акту перевірки відповідачем прийнято відносно позивача податкове повідомлення-рішення від 24.11.2015 № про нарахування суми грошового зобов'язання за платежем: пеня за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД на 11268,99 грн.

Вищевказані обставини порушення строків здійснення розрахунків в іноземній валюті сторонами у судовому процесі не оспорюються. Тоді як спірним є строки застосування до позивача штрафних санкцій згідно з оспорюваним податковим повідомленням-рішенням.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши обставини того, що факти порушення позивачем ст. 1 Закону № 185/94-ВР щодо строку здійснення розрахунків в іноземній валюті мали місце 27.08.2012, а факт порушення встановлений 06.11.2015, відповідачем порушений присічний річний строк застосування адміністративно-господарських санкцій, встановлений ст.. 250 ГК України.

Однак, із такими висновками можна погодитися лише частково.

Відповідно до ст. 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02.12.2010 № 2756-VI статтю 250 ГК України доповнено частиною 2.

Згідно з цією частиною (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків у яких виник спір), дія цієї статті не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи державної податкової служби та митні органи.

Зробивши правильний висновок щодо природи штрафних санкцій, застосованих до позивача, поза увагою судів залишились норми частини 2 ст. 250 ГК України, якими було обмежено сферу дії частини 1 цієї статті.

У той же час, норми ПК України встановлюють інший присічний строк нарахування позивачу грошового зобов'язання, зокрема і щодо пені за порушення строків розрахунків у сфері ЗЕД.

За визначенням пункту 14.1.39 пункту 14.1 ст. 14 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків у яких виник спір) грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до частини 1 ст. 102 ПК України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Таким чином, статтею 102 ПК України передбачено строк давності тривалістю 1095 днів.

З огляду на те, що з дати факту порушення позивачем норм ст. 1 Закону № 185/94-ВР до дати встановлення фактів таких порушень минуло більше 1095 днів, нарахування позивачу грошового зобов'язання за податковим повідомленням-рішенням від 24.11.2015 № є протиправним.

Неправильне застосування судами вищевказаних норм не призвело до неправильного вирішення спору, а тому вказані судові рішення підлягають зміні у їх мотивувальній частині щодо підстав задоволення позову.

Відповідно до ст. 351 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції після внесення змін Законом України від 03.08.2017), підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись ст. ст. 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби задовольнити частково.

Змінити постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.02.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2017 у частині мотивів для задоволення позову.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко