Справа № 809/886/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2018-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/548/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

за участю секретаря судового засідання Герман О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 липня 2018 року № 809/886/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання до їх вчинення (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Гундяк В.Д. в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області 24.07.2018 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_2, позивач) звернувся з адміністративним позовом до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі ОУПФУ, відповідач, пенсійний орган) та просив визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови в обчисленні пенсії з повних сум заробітної плати, отриманих за результатами роботи за сумісництвом на декількох підприємствах у період з 2000 року по 2005 рік, та незарахування до стажу роботи періоду навчання неправомірними; зобов'язати здійснити перерахунок пенсії з 01.02.2018 року та зарахувати період навчання до стажу роботи.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 липня 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано неправомірними дії ОУПФУ щодо незарахування до стажу роботи періоду навчання ОСОБА_1 на підготовчих курсах з денною формою навчання в Київському інженерно-будівельному інституті з 11.12.1978 року по 31.07.1979 року та зобовязано відповідача зарахувати до стажу роботи позивача даний період.

В задоволенні інших позовних вимог суд першої інстанції відмовив.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 липня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що відповідачем протиправно при призначенні пенсії застосовано обмеження максимальною величиною заробітної плати для призначення пенсії до суми всіх заробітних плат, незважаючи на те, що кожним підприємством, на якому він працював по сумісництву, було здійснено відрахування страхових внесків з заробітної плати вже із врахуванням обмеження максимальної величини.

Відповідач, скориставшись правом, наданим ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), надіслав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити її без задоволення.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 26.01.2018 року позивач звернувся до ОУПФУ із заявою про обчислення пенсії, виходячи із розміру всієї заробітної плати за період з 01.07.2000 року по 31.08.2005 року.

Відповідач листом від 02.02.2018 року № 30/15-15 повідомив позивача, що пенсійним органом відмовлено в перерахунку пенсії, так як при розрахунку пенсії, суми, зазначені у графі «Враховується для пенсії», згідно вимог ст. 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» обмежуються максимальною величиною.

Заробітну плату для призначення пенсії позивачу взято в тому числі за періоди роботи з 01.07.2000 року по 31.08.2005 року згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу за вищевказаний період.

З індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 вбачається, що у вищевказаний період позивач працював по сумісництву на декількох підприємствах, а саме: ВАТ «Надвірнянський лісокомбінат», ТОВ «Компанія «Промламінат», ЗАТ «ЛК Інтерплит Надвірна», ТОВ «Курортний комплекс «Яремче».

На даних підприємствах позивач одночасно отримував заробітні плати, розмір яких не перевищував встановленої законодавством максимальної величини.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правомірно застосував обмеження середньої заробітної плати при обчисленні пенсії позивачу.

Апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 01 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами у період до 01 січня 2016 року або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 01 липня 2000 року становить менше 60 календарних місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 01 липня 2000 року незалежно від перерв.

Згідно з п. 1 ч. 2 статті 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до заробітної плати для обчислення пенсії враховуються, зокрема, суми виплат (доходу), отримуваних до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

Статтею 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 13.07.1998 № 1064 «Про встановлення максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу, з яких справляються збори (внески) до соціальних фондів» встановлено максимальну величину фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу у розмірі 1000 гривень на місяць у розрахунку на одного працюючого, з яких відповідно до законів України справляються збори (внески) до Фонду соціального страхування, державного фонду сприяння зайнятості населення, Пенсійного фонду і Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення.

Таким чином, якщо заробітна плата перевищує максимальну величину, з якої нараховується збір, для розрахунку індивідуального коефіцієнта заробітку та обчислення пенсії після 01.07.1998 враховувалась сума 1000 гривень, а в подальшому вказані питання регулювалися окремими урядовими постановами.

Вказана постанова втратила чинність у зв'язку з набранням чинності постанови Кабінету Міністрів України від 07.03.2001р. № 225, якою максимальну величину фактичних витрат на оплату праці найманих працівників встановлено в розмірі 1600,00грн. в подальшому постановами Кабінету Міністрів України від 11.04.2002р. № 494 та від 26.04.2003р. № 605 дана сума була збільшена до 2200,00грн. 2660,00грн. відповідно.

Апеляційний суд зазначає, що спірні правовідносини стосуються призначення та перерахунку пенсії, останні настають в момент виникнення в особи права на призначення пенсії та її перерахунок.

З матеріалів справи встановлено, що позивачу призначено пенсію з 06.11.2017 року, перерахунок ОСОБА_1 просить здійснити з 01.02.2018 року, а відтак пенсійним органом правомірно застосовано до розглядуваних правовідносин частину 2 статті 41 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», норми якого чітко та однозначно (без виключень) передбачають застосування обмеження у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, тобто в межах максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), встановлених відповідними постановами Кабінету Міністрів України.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач правомірно застосував обмеження середньої заробітної плати при обчисленні пенсії позивачу.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Частиною першою статті 129 Конституції України передбачено, що суддя керується верховенством права.

Преамбулою Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів»(далі ОСОБА_3 № 1402-VІІІ) визначено, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною першою статті 2 Закону № 1402-VІІІ передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно частини другої статті 6, частини другої статті 48 Закону № 1402-VІІІ суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Відповідно до пункту 1 частини 3 ст. 2 КАС України верховенство права є однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства.

Згідно частини другої ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Частиною першою ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Виходячи з встановлених обставин справи та відповідних їм правовідносин, апеляційний суд доходить висновку, що відповідач, як субєкт владних повноважень, довів правомірність та обєкт владних повноважень, довів правомірність та обґрунтованість своєї відмови перерахувати пенсію позивачу з врахуванням сум заробітку, отриманих на роботі за сумісництвом.

Згідно частини другої ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскаржувані рішення відповідача відповідають зазначеним вимогам.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 241, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 липня 2018 року № 809/886/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_3
Повне судове рішення складено 29.12.2018