Справа № 490/11004/17
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2018-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2018 р. № 490/11004/17
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А., розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 54003

до відповідача:Херсонського прикордонного загону, вул. Перекопська, 175, м. Херсон, 73001

про:визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії ,

ВСТАНОВИВ:

01.12.2017р. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Центрального районного суду з позовом до Херсонського прикордонного загону (далі - відповідач) з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача щодо відмови в наданні відпустки, передбаченої п.3 ч.1 ст.25 Закону "Про відпустки" та абз.2 ч.8 ст. 10-1 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";

- зобов'язати відповідача повторно розглянути рапорт позивача про надання відпустки, передбаченої п.3 ч.1 ст.25 Закону "Про відпустки" та абз.2 ч.8 ст. 10-1 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.05.2018р. справу передано за підсудністю до Миколаївського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.08.2018р. справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначила, що відмова відповідача у наданні позивачу додаткової відпустки без збереження заробітної плати з підстав того, що позивач має дитину інваліда з дитинства, яка потребує домашнього догляду, що підтверджується довідкою № 166/17 від 17.10.2017р., є протиправною, а підстави такої відмови, зазначені в листі наданому позивачу на її звернення є необґрунтованими та незаконними.

Відповідач проти позовних вимог заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач зазначив, що відмовляючи позивачу у наданні відповідного виду відпуски, він діяв на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідив матеріали справи та докази, що містяться в ній, суд дійшов висновку про наступне.

26.10.2017 року прапорщик ОСОБА_1 звернулася з рапортом до начальника відділу прикордонної служби «Миколаїв» Херсонського прикордонного загону щодо надання їй відпустки по догляду за дитиною-інвалідом, хворим на цукровий діабет І типу з 01.11.2017 по 31.10.2018 на підставі Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» (ст. 10-1) та Закону України «Про відпустки» (ст. 25 п.3).

21.11.2017 року за № 30/12180 командуванням Херсонського прикордонного загону прапорщику ОСОБА_1 було надано роз'яснення та повідомлено, що правових підстав для надання відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною дитиною-інвалідом, хворим на цукровий діабет І типу на даний час немає.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернулась до суду з відповідної позовною заявою.

Позивач в позові зазначає, що відпустка без збереження заробітної плати по догляду за дитиною-інвалідом, хворим на цукровий діабет І типу до досягнення нею 16-річного віку має бути надана їй в обов'язковому порядку, оскільки така відпустка передбачена п. 3 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки».

Нормативно-правовим актом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, є Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення. Отже, дія Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» поширюється на військовослужбовців, які проходять службу в Державній прикордонній службі України.

Право військовослужбовців на відпустки, порядок надання відпусток та відкликання з них визначається ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до пп. 3 п. 306 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від № 1 115/2009 від 29 грудня 2009 року, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану, під час дії воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки у порядку, визначеному Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до ч. 17 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон), в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті.

Частиною 19 ст. 10-1 Закону передбачено, що надання військовослужбовцям у період, передбачений пунктом 17 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Таким чином, аналізуючи норми закону, суд приходить до висновку, що в особливий період військовослужбовцям надаються наступні види відпусток:

- щорічна основна відпустка, передбачена ч. 1 ст. 10-1 Закону; канікулярна відпустка курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів, передбачена ч. 6 ст. 10-1 Закону;

- відпустка військовослужбовцям строкової військової служби, передбачена ч. 12 ст. 10-1 Закону;

- відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин тривалістю до 10 календарних днів;

- відпустка військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами;

- відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

- відпустка у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії;

- відпустка для догляду за догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку

Відповідно до копії Довідки № 166/17 про потребу дитини-інваліда в догляді, виданою Миколаївською міською дитячою поліклінікою № 4, яка була подана до рапорту прапорщика ОСОБА_1, та яка міститься в матеріалах справи, про надання відпустки встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7-9).

Таким чином, виходячи з матеріалів справи, суд приходить до висновку, що відповідач вважає, що у зв'язку з тим, що на даний час в Україні діє особливий період, тому відсутні будь-які правові підстави для надання позивачу відпустки по догляду за дитиною-інвалідом, хворим на цукровий діабет І типу без збереження грошового забезпечення до досягнення нею 16 річного віку. Відповідач свою позицію пояснює наступним.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ зі змінами, визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 сг. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Обставинами (умовами), що визначають момент настання особливого періоду є: або оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової), або доведення такого рішення до виконавців стосовно прихованої мобілізації, або момент введення воєнного стану в Україні чи окремих її місцевостях.

Таким чином, часткова мобілізація, яка оголошувалася Указами Президента України, є складовою частиною особливого періоду.

Протягом 2014-2015 років Президентом України неодноразово приймались рішення про часткову мобілізацію.

Згідно рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози та збереження територіальної цілісності України», уведеного в дію Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у Донецькій та Луганській областях проводиться антитерористична операція.

В силу положень Закону України «Про боротьбу з тероризмом» Збройні Сили України та інші військові формування приймають участь в антитерористичній операції визначеним складом сил і засобів.

У відповідності до абзацу 8 статті 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Президент України приймає рішення про демобілізацію із внесенням відповідного Указу на затвердження Верховною Радою України.

Демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на орг анізацію і штати мирного часу.

Таким чином, за викладених обставин особливий період як часовий проміжок, що охоплює мобілізацію, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, не завершився.

Правильність розуміння і застосування норм матеріального права командуванням Херсонського прикордонного загону щодо наявності в Україні особливого періоду підтверджується листом Першого заступника секретаря Ради національної безпеки і оборони України №2969/21-43; листом Начальника Відділу правового забезпечення Генерального штабу Збройних Сил України - начальника юридичної служби Збройних Сил України №316/1/296 від 15.04.2016 відповідно до якого було встановлено, що «... з 18.03.2014 (у тому числі з 10 червня по 10 жовтня 2015 року) і по теперішній час в Україні діє особливий період»; листом Комітету з питань національної безпеки і оборони Верховної Ради України від 13 червня 2016 року №13-593 (144715), відповідно до якого було надано наступний висновок: «... таким чином, на сьогодні в Україні наявні дві складові особливого періоду - час мобілізації та воєнний час... Абзацом восьмим статті 111 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що Президент України приймає рішення про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію та про демобілізацію із внесенням їх на затверження Верховною Радою України. Тобто, рішення Президента України про демобілізацію подаватиметься на затвердження Верховної Ради України, як і у випадку рішення про мобілізацію. З набранням чинності відповідним Законом почнеться демобілізація. Завершення демобілізації можна вважати закінченням особливого періоду.»

Вищий адміністративний суд у постанові від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 11, 71, 94, 158- 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_2,Миколаїв,54003 НОМЕР_1) до Херсонського прикордонного загону (вул. Перекопська, 175,Херсон,73001 ) відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П'ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. А. Устинов