Справа № 809/3882/15
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 809/3882/15

Провадження № 11-1139апп18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача - Прокопенка О. Б.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

розглянула в порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Інкомбуд» до Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції (далі - Реєстраційна служба), Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області (далі - Інспекція), третя особа - ТОВ «Перко», про визнання дій протиправними, скасування державної реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, визнання незаконною та скасування реєстрації права власності

за касаційною скаргою ТОВ «Інкомбуд» на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2015 року (суддя Гундяк В. Д.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2016 року(судді Качмар В. Я., Кушнерик М. П., Ніколін В. В.),

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ТОВ «Інкомбуд» звернулося до суду з позовом до Реєстраційної служби та Інспекції, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просило:

- визнати протиправними дії Інспекції щодо реєстрації 7 березня 2014 року за № ІФ 14 декларації про готовність багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення до експлуатації (далі - Декларація) та скасувати державну реєстрацію такої;

- визнати незаконною та скасувати реєстрацію права власності на квартири та нежитлові приміщення в будинку, прийнятому в експлуатацію на підставі Декларації.

Позов мотивовано тим, що Інспекція незаконно зареєструвала подану ТОВ «Перко» декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, а тому реєстрація права власності на окремі квартири та нежитлові приміщення є теж незаконною.

Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 30 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовив.

Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 22 березня 2016 року постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2015 року скасував та закрив провадження у справі.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спір у справі не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки у разі укладення між господарюючими суб'єктами договору про спільну діяльність з будівництва багатоквартирного будинку, прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про видачу дозвільних документів та введення в експлуатацію таких об'єктів з видачею правовстановлюючих документів подальше оспорювання правомірності таких дій має вирішуватися у порядку господарської (цивільної) юрисдикції, адже виникає спір про цивільне право.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ТОВ «Інкомбуд» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2016 року і ухвалити нове рішення - про задоволення позову.

Як на доводи ТОВ «Інкомбуд», крім іншого, вказує на помилковість висновку суду апеляційної інстанцій щодо непідвідомчості спору у цій справі адміністративним судам.

У запереченні на касаційну скаргу позивача ТОВ «Перко» просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі - без змін. Третя особа наводить доводи про те, що спір у справі стосується виконання ТОВ «Інкомбуд» і ТОВ «Перко» умов договору про співпрацю та організацію взаємовідносин від 15 січня 2006 року.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 20 квітня 2016 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Інкомбуд».

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою

від 20 вересня 2018 року справу передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 17 жовтня 2018 року прийняла до розгляду цю справу та призначила її до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

Дослідивши у межах, визначених частиною першою статті 341 чинного КАС, наведені в касаційній скарзі та у запереченні на неї доводи, заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, та перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як установлено судами попередніх інстанцій та убачається із матеріалів справи, рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 24 червня 2009 року у справі № 22/41, залишеним без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2009 року та Вищого господарського суду України від 30 березня 2010 року, позов ТОВ «Інкомбуд» до Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради (далі - Сільрада) і ТОВ «Перко» задоволено частково: визнано нечинним рішення Сільради від 23 січня 2009 року в частині надання дозволу ТОВ «Перко» на укладення договору оренди землі для будівництва житлового будинку з приміщеннями громадського призначення на вул. Довженка, 9Б та визнано недійсним договір оренди землі від 9 лютого 2009 року, укладений між Сільрадою і ТОВ «Перко». У задоволенні вимоги про зобов'язання Сільради прийняти рішення про поновлення договору оренди землі від 25 листопада 2005 року, укладеного між Сільрадою і ТОВ «Інкомбуд» (далі - договір оренди), суд відмовив.

Вирішуючи спор у справі № 22/41, суди встановили, що 25 листопада 2005 року укладено договір оренди щодо земельної ділянки на вул. Довженка в с. Крихівці, площею 0,5 га, для будівництва багатоквартирного будинку з приміщеннями громадського призначення з терміном дії до 25 листопада 2008 року. Рішенням Сільради від 18 листопада 2005 року ТОВ «Інкомбуд» надано дозвіл на початок будівництва.

15 січня 2006 року між ТОВ «Інкомбуд» і ТОВ «Перко» укладено договір про співпрацю та організацію взаємовідносин (далі - договір про співпрацю), за умовами якого ТОВ «Інкомбуд» зобов'язалося прийняти ТОВ «Перко» у дольове будівництво багатоквартирного будинку на вул. Довженка (навпроти будинку № 9Б) в м. Івано-Франківську, яке воно здійснює, та за згодою Сільради ТОВ «Інкомбуд» зобов'язалось передати ТОВ «Перко» частину земельної ділянки площею 0,2 га під будівництво секцій № 4 та 5 багатоквартирного будинку.

ТОВ «Інкомбуд», ураховуючи договір про співпрацю, звернулося до Сільради із заявою від 22 травня 2007 року про переукладення угоди на оренду землі в пропорції: 40 % - для ТОВ «Перко», 60 % - для ТОВ «Інкомбуд».

За цією заявою Сільрада ухвалила рішення від 24 травня 2007 року, яким розірвала договір оренди, та на підставі договору про співпрацю вирішила укласти договори оренди у співвідношенні 40 % та 60 % відповідно.

Цього ж дня Сільрада також прийняла рішення про надання ТОВ «Перко» і ТОВ «Інкомбуд» дозволів на виготовлення технічної документації щодо інвентаризації земельної ділянки площею 0,2 га та 0,3 га відповідно.

28 листопада 2007 року ТОВ «Інкомбуд» подало Сільраді заяву про свої заперечення щодо вилучення частини орендованої земельної ділянки. Аналогічні заяви позивач подавав 25 грудня 2007 року, 24 червня та 2 жовтня 2008 року.

Рішенням від 24 січня 2008 року Сільрада відмовила ТОВ «Перко» в наданні в оренду частини земельної ділянки площею 0,2 га у зв'язку з відмовою ТОВ «Інкомбуд» у вилученні цієї земельної ділянки та розірванням договору про співпрацю.

ТОВ «Перко» оскаржило дії ТОВ «Інкомбуд» щодо розірвання договору про співпрацю. Господарський суд Івано-Франківської області рішенням від 28 травня 2008 року у справі № 3/51, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28 травня 2008 року, цей договір визнав діючим.

Сільрада рішенням від 23 липня 2008 року скасувала пункт 1 рішення Сільради від 24 травня 2007 року про надання дозволу ТОВ «Перко» і ТОВ «Інкомбуд» на виготовлення технічної документації щодо інвентаризації земельної ділянки площею 0,2 га та 0,3 га відповідно та відмовила у затвердженні технічної документації із землеустрою.

5 вересня 2008 року Сільрада прийняла рішення про відміну пункту 1 свого рішення від 23 липня 2008 року та узгодила межу земельної ділянки ТОВ «Перко» без узгодження з ТОВ «Інкомбуд».

Сільрада рішенням від 14 листопада 2008 року затвердила технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою площею 0,2 га ТОВ «Перко», та зобов'язала в місячний термін укласти договір оренди землі строком на 10 років. Цим же рішенням Сільрада відмовила ТОВ «Інкомбуд» у продовженні договору оренди землі площею 0,3 га у зв'язку з відсутністю повного пакета документів.

Рішенням Сільради від 23 січня 2009 року скасовано рішення Сільради від 14 листопада 2008 року щодо ТОВ «Перко» і надано цьому товариству дозвіл на укладення договору оренди земельної ділянки площею 0,2 га строком на 3 роки.

9 лютого 2009 року між Сільрадою і ТОВ «Перко» укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,2 га.

Рішенням від 5 березня 2009 року Сільрада відмовила в задоволенні заяви ТОВ «Інкомбуд» від 20 лютого 2009 року про поновлення договору оренди землі у зв'язку з укладенням договору оренди щодо частини цієї земельної ділянки з ТОВ «Перко».

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що ТОВ «Інкомбуд» і ТОВ «Перко» мають дозволи, видані Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю м. Івано-Франківська, від 30 червня 2006 року № 100 та від 3 грудня 2007 року № 208 відповідно. При цьому останній видано на виконання будівельних робіт з будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення на вул. Довженка навпроти буд. 9Б (4 та 5 під'їзди).

Після набрання законної сили судовим рішенням у справі № 22/41 між Сільрадою та ТОВ «Інкомбуд», на підставі рішення цієї ж Сільради від 17 лютого 2010 року, укладено договір, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування (оренду) земельну ділянку на вул. Довженка в с. Крихівці площею 0,5 га відповідно до плану (схеми) розташування. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва багатоквартирного будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення. Строк дії договору становить три роки.

Також встановлено, що підпунктами 2.1.2, 2.1.6 пункту 2 договору про співпрацю було передбачено, що ТОВ «Інкомбуд» зобов'язується виготовити та надати в користування ТОВ «Перко», зокрема, договір оренди та всю проектно-технічну документацію для будівництва вказаного багатоквартирного будинку, а після завершення будівництва надати ТОВ «Перко» усі наявні в нього документи, необхідні для здачі в експлуатацію квартир у секціях № 4 та 5 багатоквартирного будинку, і сприяти у здачі будинку в експлуатацію.

ТОВ «Інкомбуд» такі документи були передані ТОВ «Перко» відповідно до акта (без дати), складеного повноважними представниками сторін.

23 січня 2012 року Інспекція зареєструвала за № ІФ 6 подану ТОВ «Інкомбуд» декларацію про готовність багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення (у пров. Надії, 2 у с. Крихівці; проектна адреса: вул. Довженка, навпроти будинку № 9Б в м. Івано-Франківськ) до експлуатації.

7 березня 2014 року Інспекція зареєструвала за № ІФ 14 подану ТОВ «Перко» Декларацію (вул. Довженка, навпроти буд. 9Б, м. Івано-Франківськ).

В акті (без дати), складеному повноважними представниками ТОВ «Інкомбуд» і ТОВ «Перко», вказано, що, дійсно, ТОВ «Інкомбуд» збудувало за власні кошти три квартири (описані в цьому акті) в секціях № 4 та 5 багатоквартирного будинку на вул. Довженка напроти будинку № 9Б в м. Івано-Франківську. Зазначені квартири є власністю ТОВ «Інкомбуд».

Більшість квартир та нежитлових приміщень у вказаному будинку (секції № 4 та 5) зареєстровані на праві власності за фізичними особами (інвесторами будівництва на підставі договорів, укладених з ТОВ «Перко»), три квартири - за ТОВ «Інкомбуд», а за ТОВ «Перко» - лише два гаражні бокси.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Стаття 2 КАС у редакції, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, завданням адміністративного судочинства визначала захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС у зазначеній редакції справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

За правилами частини першої статті 17 КАС у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи судами попередніх інстанцій належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС у чинній редакції, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

За змістом частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (у редакції станом на час звернення з позовом; далі - ГПК) господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів, що виникають з публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України й адміністративних судів.

Як убачається з матеріалів справи та установлених судами фактичних обставин, спірні правовідносини виникли між учасниками справи (між ТОВ «Інкомбуд» і ТОВ «Перко») щодо протиправності проведення державної реєстрації нерухомого майна, при цьому між сторонами існують договірні відносини, пов'язані з укладеною угодою (договором про співпрацю), а отже, існує спір про право, що унеможливлює розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

Оскарження реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації безпосередньо пов'язане із захистом позивачем свого права власності щодо цього майна, тому спір має приватноправовий характер. З огляду на суб'єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами господарського судочинства.

Окрім того, на підставі цієї декларації вже оформлено право власності на нерухоме майно, тобто у третіх осіб, які не є учасниками справи, виникло речове право на майно, тому спір у справі стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що спір у справі не є публічно-правовим, а отже, має вирішуватися судами за правилами ГПК.

За практикою Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні статті 6 Конвенції, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Вимоги скаржника про скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення рішення про задоволення позивних вимог не підлягають задоволенню, оскільки прийняття такого рішення можливе лише в разі його апеляційного перегляду по суті, який у цій справі не відбувся у зв'язку із закриттям провадження у справі з процесуальних підстав.

Згідно із частиною третьою статті 3 КАС (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

За правилами частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2016 року прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а правових висновків суду апеляційної інстанції скаржник не спростував, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги позивача.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомбуд» залишити без задоволення.

2. Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. Б. Прокопенко
Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко
С. В. Бакуліна Н. П. Лященко
В. В. Британчук Л. І. Рогач
Д. А. Гудима І. В. Саприкіна
О. С. Золотніков О. М. Ситнік
О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич
В. С. Князєв О. Г. Яновська