Справа № 826/1524/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

17 грудня 2018 року м. Київ№ 826/1524/17
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., за участю секретаря судового засідання Семеняки А.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до третя особаДержавного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві Юферової Євгенії Дмитрівни Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3
про визнання протиправним та скасування рішення,,
за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1

від відповідача-1: не прибув

від відповідача-2: ОСОБА_4

від третьої особи: не прибув

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Юферової Євгенії Дмитрівни (далі по тексту - відповідач-1), Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - відповідач-2), третя особа - ОСОБА_3, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Головного територіального управління юстиції у м. Києві Юферової Євгенії Дмитрівни від 20 серпня 2014 року індексний номер 15272802 про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на об'єкт нерухомості окремий інвентарний об'єкт-павільйон НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності серія та номер: НОМЕР_2, на об'єкт нерухомості окремий інвентарний об'єкт -павільйон НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1, видане 20 серпня 2014 року ОСОБА_3 державним реєстратором прав на нерухоме майно Головного територіального управління юстиції у м. Києві Юферовою Євгенією Дмитрівною.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відповідачем-1 при прийнятті оскаржуваного рішення не було дотримано вимог частини 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також частини 1 статті 24 вказаного Закону, адже відповідачем-1 проведено державну реєстрацію права на майно, яке не є нерухомим.

Відповідно, позивач вважає, що оскаржуване свідоцтво видане третій особі безпідставно та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Тобто при розгляді конкретного спору суду необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору слід враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Відповідно приватні спори підлягають вирішенню в іншому судовому порядку.

У даному конкретному випадку публічно-правові відносини щодо державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна виникли безпосередньо між відповідачем-1 та третьою особою, а позивач не був їх суб'єктом на час вчинення такої реєстрації.

Проте він вважає, що внаслідок державної реєстрації речового права третьої особи було порушено його права, зокрема і шляхом видачі правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності.

Тобто спір має характер приватноправового, оскільки спірними в даному випадку обставинами є достовірність свідоцтва про право власності серія та номер: НОМЕР_2, на об'єкт нерухомості окремий інвентарний об'єкт -павільйон НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1, видане 20 серпня 2014 року ОСОБА_3 державним реєстратором прав на нерухоме майно Головного територіального управління юстиції у м. Києві Юферовою Євгенією Дмитрівною.

Слід зазначити, що за статтею 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені тією ж статтею 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, віднесено: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; у тому числі способом захисту цивільного права є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Загальні положення про право власності установлені главою 23 Цивільного кодексу України.

Так, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Аналогічно, відповідно до пункту 13 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: … вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

Також слід врахувати, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (див. рішення у справі «Занд проти Австрії», заява N 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства (див. рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії», N N 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 та 33210/96, п. 98, ECHR 2000-VII).

Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».»

Зазначена правова позиція Європейського суду з прав людини дає можливість виділити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції). З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін щодо доведення, як в даному випадку, своїх позицій з питань правомірності набуття права власності, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Аналізуючи викладені правові норми у сукупності із установленими обставинами справи, суд приходить до висновку, що спори, що виникають у зв'язку із реєстрацією майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, має розглядатись в порядку цивільного або господарського судочинства (в залежності від в порядку цивільного або господарського судочинства, так як такі спори за своїм характером є приватноправовими.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи те, що заявлені позовні вимоги позивача є приватноправовим спором і стосуються захисту його прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних правовідносин, суд вважає, що даний спір не відноситься до юрисдикції адміністративного суду і повинен розглядатися загальним судом в порядку цивільного судочинства, оскільки спір наявний між юридичною та фізичною особами.

Відповідно до частини 2 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Частиною 6 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв'язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Аналіз наведеного свідчить, що питання про розподіл судових витрат у разі закриття провадження у справі вирішується за заявою особи.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 11, 238, 241, 242, 243 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Закрити провадження в адміністративній справі №826/1524/17 за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Юферової Євгенії Дмитрівни, Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа - ОСОБА_3 в частині щодо скасування свідоцтва про право власності серія та номер: НОМЕР_2, на об'єкт нерухомості окремий інвентарний об'єкт -павільйон НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1, видане 20 серпня 2014 року ОСОБА_3 державним реєстратором прав на нерухоме майно Головного територіального управління юстиції у м. Києві Юферовою Євгенією Дмитрівною.

2. Роз'яснити ОСОБА_1, що розгляд даної справи віднесено до розгляду місцевого загального суду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

3. Попередити позивача, що повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.Б. Федорчук