Справа № 0240/2324/18-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2018-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0240/2324/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Воробйова І.А.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

26 грудня 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М.

за участю: секретаря судового засідання:Черняк А.В.,

позивача: ОСОБА_3

представника позивача: ОСОБА_4

представника відповідача: Капусняк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вінницького приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Вінницького приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі ГУ ПФУ у Вінницькій області), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати пенсії відповідно до вимог чинного законодавства не нижчому за прожитковий мінімум для непрацездатних осіб; зобов'язати ГУ ПФУ у Вінницькій області провести перерахунок та виплату пенсії в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для непрацездатних осіб.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2018 року у якості другого відповідача по справі залучено Вінницьке приміське об'єднане управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі Вінницьке ПОУПФУ).

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року позов задоволено частково:

-визнано протиправною бездіяльність Вінницького ПОУПФУ щодо не проведення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_3 відповідно до вимог чинного законодавства у розмірі не нижчому за прожитковий мінімум для непрацездатних осіб за період 07.08.2003 р. по березень 2008 р.;

-зобов'язано Вінницьке ПОУПФУ провести ОСОБА_3 перерахунок та виплату пенсії в розмірі не нижчому за прожитковий мінімум для непрацездатних осіб за період з 07.08.2003 р. по березень 2008 р.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Вінницьке ПОУПФУ подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що позивач отримує пенсію по інвалідності внаслідок трудового каліцтва в розмірі, встановленому ст.29 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

В статті 19 вказаного Закону зазначено, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати 3, а для працівників, зайнятих на роботах передбчених п.а ст.13 та ст.14 цього Закону-4 мінімальних пенсій за віком.

В зв'язку з тим, що мінімальний розмір пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлений з 01.07.2003 року постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2003 №544 в сумі 50 грн., то максимальний розмір пенсій згідно даного Закону не міг перевищувати 150 грн. (50*3=150).

Оскільки розмір пенсій по трудовому каліцтву був нижчим прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, постановою Кабінету Міністрів України № 1215 від 18.09.2004 встановлено доплату до прожиткового мінімуму всім особам, розмір пенсій яких не досягав прожиткового мінімуму.

Таким чином, розмір пенсії позивача з 01.09.2004 становив 289,69 грн.

Наступне підвищення пенсії відбулось 01.04.2008 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 №265, якою встановлено щомісячну державну адресну допомогу до пенсій, нижчих прожиткового мінімуму. Відповідно збільшився і розмір пенсії ОСОБА_3

Також апелянт просив звернути увагу на те, що позов поданий поза межами шестимісячного строку звернення до суду, при цьому питання про залишення позову без розгляду останній не ставив.

10.12.2018 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, мотивований тим, що при виплаті пенсії останньому за спірний період, відповідачем порушено норми ст.46 Конституції України.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу та просить її задовольнити. В свою чергу, позивач та представник позивача заперечили стосовно задоволення апеляційної скарги і просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з 07.08.2003 року ОСОБА_3 призначено пенсію по інвалідності ІІ групи загального захворювання, а з 04.12.2003 року переведено на пенсію внаслідок трудового каліцтва, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно довідки Вінницького ПОУПФУ від 13.07.2018 № 1551, пенсія позивача складала:

-серпень 2003р.-120,97 грн.;

-вересень 2003-серпень 2004-150 грн.;

-вересень 2004-березень 2008-284,69 грн.

Позивач, стверджуючи що пенсійні виплати є для нього основним джерелом існування, посилаючись на ст.46 Конституції України, якою регламентовано, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що органом пенсійного фонду протиправно не нараховано та не виплачено позивачу пенсію у розмірі не нижче прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відтак, наявні підстави для зобов'язання Управління провести перерахунок пенсії ОСОБА_3 з підвищенням її до розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, та здійснити відповідні виплати з урахуванням вже проведених за період з 07.08.2003 року по березень 2008 р.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку обставинам справи, виходить зі слідуючого.

Апеляційний перегляд справи здійснюється за правилами частини 1 статті 309 КАС України, за наявними у ній і додатково поданими доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.2 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (в редакції чинній на період спірних правовідносин) за цим Законом призначаються:

а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

б) соціальні пенсії.

Статтею 12 вказано Закону передбачалось, право на пенсію за віком мають зокрема, чоловіки-після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

За правилами статті 19 Закону № 1788-XII, пенсії за віком призначаються в розмірі 55 процентів заробітку (стаття 64), але не нижче мінімального розміру пенсії.

За кожний повний рік роботи понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам пенсія збільшується на 1 процент заробітку, але не менш як на 1 процент мінімального розміру пенсії.

З аналізу вищезазначених правових норм можна зробити висновок, що обов'язковою умовою для призначення мінімальної пенсії за віком є досягнення особою пенсійного віку та наявність в останньої відповідного стажу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на 07.08.2003 не досягнув шестидесятирічного віку та не мав трудового стажу 25 років, а отже не набув права на мінімальний розмір пенсії.

Разом з тим, судом встановлено, що пенсія позивачу призначена по другій групі інвалідності, в зв'язку з отриманням трудового каліцтва.

Так, статтею 29 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що пенсії по інвалідності призначаються інвалідам II групи - в розмірі 60 процентів заробітку (стаття 64).

Якщо у інвалідів є трудовий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, то пенсія по інвалідності призначається в розмірі пенсії за віком при відповідному стажі роботи.

Мінімальний розмір пенсії встановлюється на рівні соціальної пенсії по відповідній групі інвалідності (стаття 94).

Максимальна пенсія не може перевищувати трьох, а для працівників, зайнятих на роботах, передбачених пунктом "а" статті 13 і статтею 14 цього Закону,- чотирьох мінімальних пенсій за віком.

Пенсії інвалідам внаслідок трудового каліцтва та професійного захворювання обчислюються із середнього заробітку на підприємстві для даної професії.

З 01.01.2004 набув чинності Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

За правилами ст.33 Закону № 1058-IV, пенсія особам з інвалідністю II групи призначається у розмірі 90 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону.

Статтею 28 Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється в розмірі 20 відсотків середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за попередній рік, яка визначається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі статистики.

За наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено частиною першою цієї статті, пенсія за віком встановлюється в розмірі, пропорційному наявному страховому стажу, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком.

Отже, наведеними нормами встановлено право на отримання особою мінімальної пенсії за віком за умови виконання двох умов - досягнення пенсійного віку та наявність необхідного страхового стажу. Поєднання вказаних умов передбачає об'єктивно обґрунтоване застосування механізму загальнообов'язкового державного пенсійного страхування з позицій настання визначених страхових ризиків (непрацездатність за віком) та економічної забезпеченості функціонування самоврядної солідарної системи фінансування (страхового стажу як періоду (строку) сплати страхових внесків для капіталізації страхової системи).

Недосягнення пенсійного віку зумовлює відмову у призначенні пенсії за відсутністю відповідного права, а наявність страхового стажу меншої тривалості тягне визначення мінімальної пенсії у розмірі пропорційному до наявного страхового стажу, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом (ч. 3 ст. 28 Закону № 1058-IV).

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач на день звернення за призначенням пенсії не досяг віку, з якого особа набуває права на мінімальний розмір пенсії, а тому відповідно, розрахунок пенсії останньому здійснено пропорційно наявному страховому стажу, що узгоджується зі ст.29 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Разом з тим, статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частина третя статті 46 Конституції України дослівно визначає гарантію, за якою «пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом». Вказане положення повторюється у ст.19 Закону № 1788-XII, відповідно до якого позивачу призначено пенсію.

Таке застосування у комплексному підході до аналізу системи соціального забезпечення в Україні визначає необхідність сукупного забезпечення державою рівня життя, не нижчого від прожиткового мінімуму, як через систему пенсійних так і інших соціальних виплат («пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування»), а отже, як за рахунок солідарно-накопичувальної системи, так і коштів Державного бюджету України, в рамках виконання конституційних зобов'язань перед особою.

Таким чином, законодавством розмежовано поняття «пенсійні виплати» від інших соціальних виплат (допомоги, доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат), виходячи з того, за рахунок яких коштів вони виплачуються (або з коштів Пенсійного фонду з Накопичувального пенсійного фонду, який формується за рахунок пенсійних внесків, сплачених учасниками накопичувальної системи пенсійного страхування, або за рахунок Державного бюджету України). Відповідно, від цього залежить, який орган є відповідальним за виплату.

Держава взяла на себе зобов'язання створити альтернативні компенсаторні механізми забезпечення достатнього рівня життя за рахунок системи гарантування права на соціальний захист на рівні, не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого законом, шляхом виплати додаткових соціальних допомог, надання безоплатно соціальних послуг, безоплатного або з істотною знижкою отримання права на медичне забезпечення та придбання лікарських засобів, компенсації соціальних витрат тощо, а тому оцінка не може ґрунтуватися лише на підході порівняння абсолютного значення розміру конкретної пенсійної виплати, оскільки в межах реалізації соціальних прав, особа користується і іншими видами допомоги від держави.

Саме на виконання своїх зобов'язань у сфері соціального захисту на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, державою унормовано здійснення соціальних виплат на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 18.09.2004 №1215, якою позивачу встановлено доплату до прожиткового мінімуму та постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 №265, якою особам, розмір пенсій яких не досягає прожиткового мінімуму, встановлено щомісячну державну адресну допомогу.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що норми Закону України "Про пенсійне забезпечення" за якими ОСОБА_3 призначена та виплачується пенсія у своїй сукупності не суперечать ч.3 ст.46 Конституції України, і лише свідчать про право позивача звернутися до відповідного органу соціального захисту населення для отримання державної соціальної допомоги, яка б забезпечила рівень життя останнього не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого Законами про Держбюджет України на відповідний рік.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року у справі №148/625/17 (№К/9901/21919/18).

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Вінницького ПОУПФУ щодо непроведення перерахунку ОСОБА_3 та зобов'язання вчинити такий перерахунок.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що суд першої інстанції дійшовши висновку, що період з вересня по грудень 2014 року Управління виплачувало пенсію позивачу у розмірі не нижчому прожиткового мінімуму, а тому підстав в задоволенні позову в цій частині не має, зобов'язала останнє здійснити перерахунок пенсії за вказаний період.

З огляду на вищевказане, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги являються суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи а також неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що слід скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Вінницького приміського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_3, відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 грудня 2018 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.