Справа № 826/6930/18
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 грудня 2018 року 12:29 № 826/6930/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Вєкуа Н.Г., суддів: Васильченко І.П., Федорчука А.Б., при секретарі судового засідання Багрій М.В., за участі: представників позивача - Кальницького Р.В., Лебедька Д.М., представників відповідача - Савчука С.С., Сидоренка Р.В., Антоненко Н.А., представників третьої особи - Луговика Є.В., Бусюкіна І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Нова пошта"
доНаціонального банку України
третя особаПублічне акціонерне товариство «УКРПОШТА»
про визнання протиправною та нечинною Постанову № 138 від 21.12.2017 року, -
На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 12 грудня 2018 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» (далі- ТОВ «Нова пошта») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - Відповідач), третя особа: Публічне акціонерне товариство "УКРПОШТА", в якому просить визнати протиправною та нечинною повністю Постанову Правління Національного банку України від 21.12.2017 року № 138 «Про надання національними операторами поштового зв'язку фінансової послуги з переказу коштів».

В якості підстав для позову зазначено, що постанова Правління Національного банку України від 21.12.2017 року № 138 «Про надання національними операторами поштового зв'язку фінансової послуги з переказу коштів», була прийнята з порушеннями вимог чинного законодавства, відтак є протиправною та підлягає скасуванню

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.05.2018 року було встановлено, що позовну заяву ТОВ «ТРК «Нова пошта» було складено з урахуванням вимог встановлених нормами КАСУ та відкрито провадження по адміністративній справі № 826/6930/18 в порядку загального позовного провадження (а.а.с.1 ).

10.07.2018 року через канцелярію суду було подано заяву про залучення до участі у справі третьої особи - Публічне акціонерне товариство «Укрпошта», яку судом було залучено до участі в справі на підставі Розпорядження КМУ від 10.01.2002 року за №10-р «Про національного оператора поштового зв'язку ».

Третьою особою (Укпоштою) долучались до матеріалів адміністративної справи №826/6930/18 письмові пояснення 14 серпня 2018 року, в яких він не погоджується з позицією Позивача (а.а.с. 55).

Позивачем було викладено обставини справи в відкритому судовому засіданні наступним чином.

21.12.2017 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 138 «Про надання національними операторами поштового зв'язку фінансової послуги з переказу коштів», якою:

1. визначено можливість надання національними операторами поштового зв'язку, призначеними відповідно до законодавства та інших актів, фінансової послуги з переказу коштів та можливість участі національних операторів поштового зв'язку у внутрішньодержавних та міжнародних платіжних системах за умови отримання ліцензії Національного банку України на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків (пункт 1 Постанови № 138)

2. поширено на національних операторів поштового зв'язку вимоги Положення про порядок видачі небанківським фінансовим установам ліцензії на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.08.2017 року № 80, крім пункту 10 розділу 1, підпункту 4 пункту 21, підпункту 2 пункту 23 Розділу ІІІ, абзацу другого пункту 59 розділу VII, підпункту 2 пункту 67 та пункту 68 розділу VIII зазначеного Положення ( абз.2 пункту 2 Постанови № 138.

Тобто оскаржуваною Постановою №138 національним операторам поштового зв'язку надано право :

- надавати фінансову послугу з переказу коштів за умови отримання відповідної ліцензії Національного банку України.

- участі у внутрішньодержавних та міжнародних платіжних системах.

Основною позицією Позивача є:

- на рівні закону прямо передбачено повноваження Відповідача видавати ліцензії на переказ коштів лише небанківським фінансовим установам.

- законом не передбачені повноваження відповідача на визначення права суб'єктів господарювання, які не є фінансовими установами, надавати фінансову послугу з переказу коштів.

- фінансові послуги мають надаватися фінансовими установами (юридичними особами), для яких надання фінансових послуг є виключним видом діяльності.

- законом передбачено можливість виступати учасником платіжних систем лише для банків та небанківських фінансових установ.

- при прийнятті Постанови № 138 Відповідач порушив норми Господарського кодексу України щодо обмеження монополізму та сприяння змагальності у сфері господарювання.

- постановою № 138 порушено фундаментальні принципи ліцензування господарської діяльності, що закріплені Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»

- постанова НБУ № 138 суперечить Закону України «Про поштовий зв'язок »

Постанова НБУ №138 від 21.12.2017 року (а.а.с 13) «Про надання національними операторами поштового зв'язку фінансової послуги з переказу коштів» визначає можливість надання національними операторами поштового зв'язку, визначеними відповідно до законодавства та інших актів, фінансової послуги з переказу коштів та можливість участі національних операторів поштового зв'язку у внутрішньодержавних та міжнародних платіжних системах за умови отримання ліцензії Національного банку України на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків та поширює на національних операторів поштового зв'язку вимоги Положення про порядок видачі небанківським фінансовим установам ліцензії на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків, затвердженого Постановою НБУ від 17.01.2017 року № 80.

Представник відповідача в залі судового засідання підтримав свою позицію викладену в відзиві на позовну заяву, яка була подана до суду та зареєстрована через канцелярію суду 25.05.2018 року (а. а. с.20). Позиція представника Відповідача полягає в наступному.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку.

Статтями 6, 7 Закону України «Про Національний банк України» передбачені функції Національного банку, так на виконання зазначених функцій та з метою розширення доступу населення до фінансової послуги з переказу коштів , зокрема в сільській місцевості та віддалених районах України, стимулювання розвитку безготівкових розрахунків Правлінням Національного банку України була винесена Постанова № 1238 від 21.12.2017 року «Про надання національним операторам поштового зв'язку фінансової послуги з переказу грошей», якою:

- визначена можливість надання національним операторам поштового зв'язку, призначення відповідно до законодавства та інших актів, фінансової послуги з переказу коштів та можливість участі національних операторів поштового зв'язку у внутрішньодержавних та міжнародних платіжних системах за умови отримання ліцензії Національного банку України на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків.

Позивач обґрунтовує протиправність Постанови № 138 відсутністю в законодавстві України повноважень у Відповідача на визначення права суб'єктів господарювання, які не є фінансовими установами, надавати фінансову послугу з переказу коштів.

Суд звертає увагу, що до повноважень Правління Національного банку України відноситься встановлення порядку надання юридичним особам, які мають намір здійснювати банківську діяльність, банківських ліцензій, а також ліцензій іншим юридичним особам у випадках, передбачених законом.

Один з таких випадків передбачено ч.4 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до якої можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринку банківських послуг та діяльності з переказу коштів - Національним банком України (ч.1 ст.21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Вищевказаною нормою закону не деталізовано суб'єктний склад сфери регулювання Відповідачем діяльності з переказу коштів, тобто даною нормою сфера регулювання Відповідачем не звужена до регулювання діяльності з переказу коштів лише небанківськими фінансовими установами, а полягає в регулюванні діяльності з переказу коштів в цілому.

Державне регулювання діяльності з надання фінансових послуг здійснюється шляхом зокрема проведення інших заходів державного регулювання ринків фінансових послуг (п.5 ст. 20 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Частиною 2 статті 56 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Таким чином законодавством України передбачені повноваження Відповідача на прийняття нормативно-правових актів, якими визначаються можливість надання окремих фінансових послуг, зокрема переказу коштів, юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Документальним підтвердженням реалізації вищевказаної норми державними регуляторами ринків фінансових послуг щодо інших фінансових послуг є Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затверджене розпорядженням Держфінпослуг від 22.01.2004 №21та Розпорядження Держфінпослуг № 5555 від 31.03.2006 року «Про можливість надання юридичними особами-суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами фінансових послуг з надання коштів у позику та надання поручительств».

Суд також звертає увагу, що відповідно до ст.1 Закону України «Про поштовий зв'язок» національний оператор поштового зв'язку надає послуги поштового зв'язку, які включають в себе, зокрема, переказ грошових коштів (поштовий переказ).

Також позивач вважає, що Постанова №138 суперечить Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», оскільки учасником платіжної системи може бути тільки банк та небанківська фінансова установа.

З урахуванням доказів, які знаходяться в матеріалах адміністративної справи слід звернути увагу, що учасником платіжної системи, крім банку, може бути й юридична особа (небанківська установа), яка зокрема наділена правом надавати послуги з переказу коштів на законодавчому рівні.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно частини 1 статті 7 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк виконує такі функції, зокрема: здійснює банківське регулювання та нагляд на індивідуальній та консолідованій основі, здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає, порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій.

Згідно преамбули Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 19 лютого 1993 року (надалі - також "Декрет"), цей нормативно-правовий акт установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Відповідно до ч. І статті 13 Декрету, Національний банк України є головним органом валютного контролю, що здійснює контроль за виконанням правил регулювання валютних операцій на території України з усіх питань, не віднесених цим Декретом до компетенції інших державних органів.

Відповідно до пункту 8 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» переказ коштів вважається фінансовою послугою.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У свою чергу, суд зазначає, що під доказами в адміністративному судочинстві, за визначенням частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, слід розуміти будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до частин 1,3,4 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У рішенні Європейського суду з прав людини, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень органів державної влади, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення відповідальності має саме орган державної влади".

Згідно з частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 77-78,143, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 255, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» до Національного банку України про визнання протиправною та нечинною повністю Постанови Правління Національного банку України від 21.12.2017 року № 138 «Про надання національними операторами поштового зв'язку фінансової послуги з переказу коштів» - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 19 грудня 2018 року.

Головуючий суддя Н.Г. Вєкуа

Судді І.П. Васильченко

А.Б. Федорчук