Справа № 826/15368/17
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 грудня 2018 року № 826/15368/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Маруліної Л.О., суддів Добрівської Н.А., Кузьменко А.І., за участі секретаря судового засідання Яцеленко Ю.О., представника позивача ОСОБА_1 (нотаріальна довіреність від 18.09.2017 року), представника відповідача ОСОБА_2 (довіреність від 07.08.2017 року), представника третьої особи ОСОБА_3 (довіреність від 07.11.2018 року №7/8.4/12098/18), розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_4
до третя особаКабінету Міністрів України Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України
провизнання бездіяльності протиправною та скасування постанови
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі також - позивач, ОСОБА_6.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі також - відповідач, КМУ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (далі також - третя особа, Мінрегіон), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо не надання безпосередньо Кабінетом Міністрів України відповіді на звернення Народного депутата ОСОБА_4 №28/9-17 від 28.09.2017року та щодо не вчинення дій для приведення у відповідність до вимог Конституції України постанови Кабінету Міністрів України №410 від 07.06.2017 року та №200 від 16.03.2016року - протиправною;

- визнати протиправною та скасувати Постанову Кабінету Міністрів Украйни №410 від 07.06.2017 року "Деякі питання надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад";

- визнати протиправною та скасувати Постанову Кабінету Міністрів України №200 від 16.03.2016 року "Деякі питання надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад" (в редакції постанови КМУ №410 від 07.06.2017 року).

Позовну заяву (враховуючи заяву про уточнення позовних вимог) обґрунтовано наступним.

ОСОБА_4 28.09.2017 року №28/9-17 направлено звернення до Прем'єр-міністра України Гройсмана В.Б., в якому зазначено про суперечність положень постанови КМУ від 16.03.2016 року №200 «Деякі питання надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад» із змінами, внесеними постановою КМУ від 07.06.2017 року №410, статтям 2, 4 Закону України «Про добровільне об'єднання територіальних громад», в якій позивач просить скасувати постанову КМУ від 16.03.2016 року №200 із змінами, внесеними постановою КМУ від 07.06.2017 року №410; привести порядок надання субвенцій з державного бюджету відповідним місцевим територіальним громадам у відповідність з положеннями чинної Конституції України та надати письмову відповідь на це звернення у встановлені законодавством строки.

На звернення від 28.09.2017 року №28/9-17 позивачу надіслано відповідь від 31.10.2017 року №7/13-11597, надану Мінрегіоном на виконання доручення Прем'єр-міністра України Гройсмана В.Б. щодо розгляду звернення позивача.

Вважаючи, що відповідь на звернення народного депутата України мала б бути надана безпосередньо відповідачем, позивач вважає, що КМУ порушено норми статті 16 Закону України «Про статус народного депутата України», позаяк, просить суд визнати бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо не надання безпосередньо Кабінетом Міністрів України відповіді на звернення народного депутата ОСОБА_4 протиправною.

В обґрунтування решти позовних вимог, позивачем зазначено, що протиправність постанов КМУ від 16.03.2016 року №200 «Деякі питання надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад» та від 07.06.2017 року №410 «Деякі питання надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад» (далі також - оскаржувані постанови), якими затверджено та внесено зміни до Порядку та умов надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад (далі також - Порядок), полягає в наступному.

Відповідно до пункту 1 Порядку ці порядок та умови визначають механізм надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Проте, позивач вважає оскаржувані постанови протиправними, оскільки: адміністративно-територіальний устрій України не включає таку одиницю, як «об'єднана територіальна громада»; межі об'єднаних територіальних громад, про які зазначено у пункті 5 постанови КМУ від 16.03.2016 року №200 «Деякі питання надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад», ані де-юре, ані де-факто не існують; терміни (поняття) «Рада ОТГ» та «Виконавчі комітети рад ОТГ», які вживаються у змісті оскаржуваних постанов, законодавством не передбачено; новоутворені об'єднані територіальні громади не зареєстровано у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як юридичних осіб публічного права з організаційно-правовою формою «ОТГ». Також, позивач вважає, що постанова КМУ від 07.06.2017 року №410 носить дискримінаційний характер, оскільки не відповідає вимогам частини першої статті 95 Конституції України. На думку позивача, КМУ має на меті «знищення законних сільських, селищних, міських рад на користь гібридного неконституційного утворення ОТГ», шляхом виділення субвенцій лише об'єднаним територіальним громадам.

Крім того, позивачем звернуто увагу, що 26.04.2018 року Конституційним Судом України прийнято рішення №4-Р у справі за конституційним поданням 57 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про всеукраїнський референдум», яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), Закон України «Про всеукраїнський референдум» від 06.11.2012 року № 5475-VI зі змінами, що на думку позивача впливає на прийняття рішення у справі, оскільки на думку останнього, автоматично відновилася чинність Закону України від 03.07.1991 року «Про всеукраїнський та місцевий референдуми», яким встановлено імперативну норму вирішення питання про об'єднання лише шляхом проведення місцевого референдуму. Отже, вважає існуючі об'єднані територіальні громади нелегітимними.

Також, позивачем повідомлено про його звернення до Центральної виборчої комісії у зв'язку із виникненням колізії між Законом України від 03.07.1991 року «Про всеукраїнський та місцевий референдуми» та Законом України «Про добровільне об'єднання територіальних громад» та прийняту за результатами розгляду цього звернення Центральною виборчою комісією постанову від 09.08.2018 року №122, яку, на думку позивача, судом має бути взято до уваги з метою всебічного та повного розгляду справи.

Позивачем зазначено, що він, як представник українського народу у Верховній Раді України - народний депутат, має законний інтерес захищати права, законні інтереси своїх виборців та усього українського народу у спосіб, не заборонений чинним законодавством, з огляду на що, вважаючи права та інтереси українського народу порушеними внаслідок прийняття оскаржуваних постанов, народний депутат України ОСОБА_4 звернувся до суду.

Відповідач проти позову (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) заперечує, з огляду на наступне.

Прем'єр-міністром України Гройсманом В.Б. 28.09.2017 року отримано вимогу народного депутата України ОСОБА_6 про скасування постанови КМУ від 16.03.2016 року №200 із змінами, згідно з постанови КМУ від 07.06.2017 року №410.

В свою чергу, Прем'єр-міністром України негайно вжито заходів щодо перевірки вказаних у вимозі обставин, шляхом надання відповідного доручення Мінрегіону, як головному розпоряднику субвенцій, яким 31.10.2017 року надано народному депутату України ОСОБА_4 обґрунтовано відповідь в порядку статті 17 Закону України «Про статус народного депутата України».

Позаяк, відповідач заперечує проти позовних вимог у цій частині.

Щодо аргументів, приведених позивачем на підтвердження протиправності оскаржуваних постанов, відповідачем зазначено, що інститут об'єднаних територіальних громад передбачено як Конституцією України, так і відповідним чинним законодавством, з огляду на що, об'єднані територіальні громади є одержувачами субвенцій правомірно, а оскаржувані постанови встановлюють порядок їх отримання саме об'єднаними територіальними громадами.

Дискримінаційний характер постанови КМУ від 07.06.2017 року №410 відповідачем заперечується, оскільки у відповідних додатках Закону України «Про державний бюджет України» передбачено виділення з бюджету дотацій та субвенцій, які може бути отримано селами, селищами та містами в особі відповідних рад.

Отже, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Третя особа, з урахуванням письмових пояснень на позовну заяву, з обґрунтування позиції, висловленої під час судових засідань, проти позову заперечує з наступних підстав.

Мінрегіон вважає помилковим твердження позивача в частині порушення відповідачем статті 16 Закону України «Про статус народного депутата України».

Мінрегіоном зазначено, що в даному випадку, звернення позивача від 28.09.2017 року №28/9-17 є вимогою народного депутата України, на яку слід надавати відповідь, керуючись статтею 17 Закону України «Про статус народного депутата України».

Оскільки вказаною статтею не передбачено обов'язку надання відповіді саме тим органом, до якого звернувся народний депутат України, відповідь на звернення народного депутата України ОСОБА_4 надано Мінрегіоном на виконання доручення Прем'єр-міністра України Гройсмана В.Б. від 14.10.2017 року №38668/1/1-17.

Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Крім того, Мінрегіоном зазначено, що оскаржуваними постановами права, свободи та інтереси позивача жодним чином не порушено, з огляду на що, він не може бути суб'єктом оскарження цих постанов в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання на 27.12.2017 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2017 року у задоволенні клопотання про забезпечення позову відмовлено.

15.12.2017 року набрав чинності Кодекс адміністративного судочинства України в новій редакції (далі по тексту - КАС України в чинній редакції), визначеній Законом України від 03.10.2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з пунктом 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У підготовче засідання 27.12.2017 року прибули представники сторін.

Під час засідання представником відповідача подано відзив на позовну заяву, представником третьої особи подано пояснення на адміністративний позов.

З метою надання часу позивачу для ознайомлення із відзивом та поясненнями на адміністративний позову та підготовки відповіді на відзив, судом оголошено перерву у підготовчому засіданні до 05.03.2018 року.

Через канцелярію суду 03.03.2018 року представником відповідача подано додаткові пояснення до відзиву.

Через канцелярію суду 05.03.2018 року представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог.

Крім того, 05.03.2018 року представником позивача подано клопотання про витребування доказів у відповідача.

У підготовче засідання 05.03.2018 року прибули представники сторін.

Заяву позивача про уточнення позовних вимог судом задоволено.

Зокрема, судом задоволено клопотання позивача про витребування доказів у відповідача та оголошено перерву у підготовчому засіданні до 25.04.2018 року з метою надання часу відповідачу на підготовку витребуваних документів.

Через канцелярію суду 20.04.2018 року відповідачем подано додаткові пояснення на заяву про уточнення позовних вимог.

Через канцелярію суду 25.04.2018 року подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У підготовче засідання 25.04.2018 року прибули представники сторін.

Представниками відповідача та третьої особи заявлено клопотання про відкладення попереднього засідання з метою ознайомлення із долученими позивачем документами та відповідного процесуального реагування.

Судом клопотання задоволено та відкладено попереднє засідання на 23.05.2018 року.

Через канцелярію суду 18.05.2018 року позивачем подано додаткові пояснення у справі.

У підготовче засідання 23.05.2018 року позивач та третя особа не прибули. Представником позивача подано заяву про відкладення попереднього засідання. Відповідач проти клопотання не заперечував, з огляду на що, судом відкладено підготовче судове засідання до 25.06.2018 року.

У підготовче засідання 25.06.2018 року прибули представники відповідача та третьої особи.

Представником позивача повторно заявлено клопотання про відкладення підготовчого засідання. Заслухавши думки сторін, присутніх у судовому засіданні, судом відкладено підготовче засідання до 29.08.2018 року.

Через канцелярію суду 29.08.2018 року позивачем подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У підготовче судове засідання 29.08.2018 року прибули представники сторін.

Під час підготовчого засідання судом поставлено на обговорення питання щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

Присутні представники сторін проти закриття підготовчого провадження не заперечували.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2018 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у складі колегії суддів під головуванням судді Маруліної Л.О. у судовому засіданні 15.11.2018 року.

У судове засідання 15.11.2018 року прибули представники сторін.

Відповідно до частини шостої статті 194, частин другої, третьої статті 223 КАС України, колегією суддів оголошено перерву у судовому засіданні до 13.12.2018 року.

У судове засідання 13.12.2018 року прибули представники сторін.

Під час вступного слова представником позивача позов підтримано. Представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити. Представником третьої особи також позовні вимоги не підтримано.

Заслухавши учасників справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, відповідно до частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 13.12.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено наступне.

Кабінетом Міністрів України 16.03.2016 року прийнято постанову №200 «Деякі питання надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад», якою затверджено Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад.

Кабінетом Міністрів України 07.06.2017 року прийнято постанову №410 «Деякі питання надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад», якою внесено зміни до Порядку та умов надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 200 «Деякі питання надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад».

Народним депутатом України ОСОБА_4 направлено лист від 28.09.2017 року №28/9-17 Прем'єр-міністру України Гройсману В.Б. в прохальній частині якого просить:

- скасувати постанову КМУ від 16.03.2016 року №200 із змінами, внесеними постановою КМУ від 07.06.2017 року №410, як протиправну;

- привести Порядок надання субвенцій з державного бюджету відповідним місцевим територіальним громадам у відповідність з положеннями чинної Конституції України;

- надати письмову відповідь на це звернення у встановлені законодавством строки.

Прем'єр-міністром України Гройсманом В.Б. 14.10.2017 року на звернення народного депутата України ОСОБА_4 від 28.09.2017 року №28/9-17 видано доручення №38668/1/1-17, зокрема ОСОБА_9 (Віце-прем'єр-міністру - Міністру регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України), в якому просить «…розглянути та про результати в установлений законом строк проінформувати народного депутата України і Кабінет Міністрів».

Мінрегіоном, на виконання доручення Прем'єр-міністра України Гройсмана В.Б. від 14.10.2017 року №38668/1/1-17, розглянуто звернення народного депутата України ОСОБА_10 від 28.09.2017 року №28/9-17 щодо надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад та в межах компетенції надано відповідь від 31.10.2017 року №7/13-11597.

Вважаючи оскаржувані постанови протиправними та вбачаючи бездіяльність КМУ щодо ненадання відповіді на звернення народного депутата України в порядку статті 16 Закону України «Про статус народного депутата України», позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та пояснення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Правовідносини, що склалися між учасниками цієї справи врегульовано Конституцією України, Законом України від 17.11.1992 року № 2790-XII «Про статус народного депутата України» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон України «Про статус народного депутата України»), Законом України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні») та Законом України від 05.02.2015 року № 157-VIII «Про добровільне об'єднання територіальних громад» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон України «Про добровільне об'єднання територіальних громад»).

Щодо обов'язку КМУ, як органу, до якого адресовано звернення народного депутата України, надати відповідь, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 16 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат має право на депутатське звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності та підпорядкування, об'єднань громадян з питань, пов'язаних з депутатською діяльністю, і брати участь у розгляді порушених ним питань.

Депутатське звернення - викладена в письмовій формі пропозиція народного депутата, звернена до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян здійснити певні дії, дати офіційне роз'яснення чи викласти позицію з питань, віднесених до їх компетенції.

Вмотивована відповідь на депутатське звернення повинна бути надіслана народному депутату не пізніш як на другий день після розгляду звернення. Відповідь надається в обов'язковому порядку і безпосередньо тим органом державної влади чи органом місцевого самоврядування, до якого було направлено звернення, за підписом його керівника чи посадової особи, керівником підприємства, установи та організації, об'єднання громадян, крім випадків, установлених цим Законом.

Проте, з аналізу прохальної частини листа народного депутата України ОСОБА_10 від 28.09.2017 року №28/9-17, адресованому Прем'єр-міністру України Гройсману В.Б. вбачається, що таке звернення не підпадає під характеристику поняття «депутатське звернення» в розумінні Закону України «Про статус народного депутата України», з огляду на що, порядок розгляду депутатських звернень та строки, встановлені частиною четвертою статті 16 цього Закону, яку позивач вважає порушеною відповідачем, в цьому випадку не застосовується.

Водночас, порушенні у листі народного депутата ОСОБА_4 питання мають ознаки вимоги до Прем'єр-міністра України Гройсмана В.Б. про припинення порушення, яке, із змісту листа, позивач вбачає у протиправності постанов КМУ від 16.03.2016 року №200 та від 07.06.2017 року №410 та, які просить скасувати.

Так, відповідно до частини п'ятої статті 17 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат як представник державної влади у разі порушення прав, свобод і інтересів людини та громадянина, що охороняються законом, та інших порушень законності має право на місці вимагати негайного припинення порушення або звертатися з вимогою до відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ та організацій припинити такі порушення. У разі порушення законності народний депутат може звернутися з депутатським зверненням до відповідних посадових осіб правоохоронних органів чи органів виконавчої влади, що здійснюють державний контроль у відповідній галузі.

Посадові особи органів державної влади, органів місцевого самоврядування, керівники підприємств, установ та організацій, а також працівники правоохоронних органів, до яких звернуто вимогу народного депутата про припинення порушення законності, зобов'язані негайно вжити заходів щодо усунення порушення, а за необхідності - притягнути винних до відповідальності з наступним інформуванням про це народного депутата. У разі невжиття заходів щодо усунення порушення посадові особи несуть дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність у встановленому законом порядку.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до змісту листа народного депутата України ОСОБА_10 від 28.09.2017 року №28/9-17, скеровуючи лист до Прем'єр-міністра України, народний депутат України керувався, зокрема, статтею 17 Закону України «Про статус народного депутата України».

Отже, вказаною нормою Закону України «Про статус народного депутата України» не встановлено обов'язку надавати відповідь народному депутату України саме тим органом, до якого останній звернувся, крім того, жодних строків щодо надання відповіді на вимогу також цим Законом не встановлено.

Крім того, як встановлено з матеріалів справи та не заперечується позивачем, отримавши лист народного депутата України ОСОБА_4, Прем'єр-міністром України негайно вжито заходів щодо перевірки зазначених позивачем у листі обставин - надано доручення 14.10.2017 року №38668//1/-17, зокрема, Міністерству регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, як головному розпоряднику субвенції відповідно до пункту 3 Порядку, яким, в свою чергу листом від 31.10.2017 року №7/13-11597 надано обґрунтовану відповідь народному депутату України ОСОБА_4

Також, суд звертає увагу, що позивачем надіслано відповідний лист та висловлено вимогу в прохальній частині саме до Прем'єр-міністра України, як посадової особи Кабінету Міністрів України, а не до Кабінету Міністрів України, як органу державної влади.

Позаяк, суд дійшов висновку, що відповідачем не допущено протиправної бездіяльності та не порушено законодавства України, яким визначено строки та порядок розгляду звернення народного депутата України, з огляду на що, позовна вимога щодо «визнання бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо не надання безпосередньо Кабінетом Міністрів України відповіді на звернення Народного депутата ОСОБА_4 №28/9-17 від 28.09.2017року та щодо не вчинення дій для приведення у відповідність до вимог Конституції України Постанови Кабінету Міністрів України №410 від 07.06.2017 року та №200 від 16.03.2016року - протиправною» задоволенню не підлягає.

Щодо компетенції Кабінету Міністрів України на видання оскаржуваних постанов, суд зазначає наступне.

Статтею 113 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності, керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до частини першої статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Згідно з частиною другої статті 97 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 року № 2456-VI (із змінами і доповненнями), порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України.

Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам, яка вперше визначена законом про Державний бюджет України, затверджуються Кабінетом Міністрів України не пізніше 30 днів з дня набрання ним чинності.

Розподіл додаткових дотацій між місцевими бюджетами здійснюється на підставі критеріїв, визначених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про добровільне об'єднання територіальних громад» порядок надання субвенцій з державного бюджету об'єднаним територіальним громадам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, слід дійти висновку, що встановлення порядку та умови надання субвенцій є виключною компетенцією Кабінету Міністрів України.

Щодо ознак протиправності оскаржуваних постанов, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 133 Конституції України систему адміністративно-територіального устрою України складають: Автономна Республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села.

Відповідно до статті 7, частин першої, третьої статті 140, частини першої статті 143 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно з статтею 6 Закону України «Про місцеве самоврядування» первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Територіальні громади в порядку, встановленому законом, можуть об'єднуватися в одну сільську, селищну, міську територіальну громаду, утворювати єдині органи місцевого самоврядування та обирати відповідно сільського, селищного, міського голову.

Територіальні громади села, селища, міста, що добровільно об'єдналися в одну територіальну громаду, можуть вийти із складу об'єднаної територіальної громади в порядку, визначеному законом.

Враховуючи викладене, утворення та існування об'єднаних територіальних громад передбачено чинним законодавством України, водночас, об'єднану територіальну громаду не визначено законодавством як адміністративно - територіальну одиницю держави Україна.

Отже, слід дійти висновку, що позивач помилково визначає об'єднану територіальну громаду як адміністративно-територіальну одиницю України, оскільки відповідно до чинного українського законодавства, від поняттям «об'єднана територіальна громада» розуміється як жителі села, селища, міста чи добровільного об'єднання жителів кількох сіл у сільську громаду, що, зокрема, відповідає висновкам, зазначеним у рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2002 року у справі № 1-16/2002 (№ 12-рп/2002) за конституційним поданням 45 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 140 Конституції України (справа про об'єднання територіальних громад).

Позивачем, зокрема, стверджується, що «рад об'єднаних територіальних громад» та «виконавчих органів територіальної громади», якими, відповідно до змісту оскаржуваних постанов, здійснюються функції від імені територіальної громади, з метою отримання субвенцій, не існує ні де-юре ні де-факто, у чому народний депутат України також вбачає протиправність постанов.

Так, відповідно до статті 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.

Органам місцевого самоврядування можуть надаватися законом окремі повноваження органів виконавчої влади. Держава фінансує здійснення цих повноважень у повному обсязі за рахунок коштів Державного бюджету України або шляхом віднесення до місцевого бюджету у встановленому законом порядку окремих загальнодержавних податків, передає органам місцевого самоврядування відповідні об'єкти державної власності.

Органи місцевого самоврядування з питань здійснення ними повноважень органів виконавчої влади підконтрольні відповідним органам виконавчої влади.

Згідно з статтею 146 Конституції України інші питання організації місцевого самоврядування, формування, діяльності та відповідальності органів місцевого самоврядування визначаються законом.

Відповідно до частин четвертої, п'ятої статті 8 Закону України «Про добровільне об'єднання територіальних громад» з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною об'єднаною територіальною громадою, у порядку, визначеному цим Законом, здійснюється реорганізація відповідних юридичних осіб - сільських, селищних, міських рад, обраних територіальними громадами, що об'єдналися, та розміщених поза адміністративним центром об'єднаної територіальної громади, шляхом їх приєднання до юридичної особи - сільської, селищної, міської ради, розміщеної в адміністративному центрі об'єднаної територіальної громади. Після завершення реорганізації відповідні юридичні особи - сільські, селищні, міські ради припиняються у порядку, визначеному цим Законом.

Юридична особа - сільська, селищна, міська рада, розміщена в адміністративному центрі об'єднаної територіальної громади, є правонаступником прав та обов'язків всіх юридичних осіб - сільських, селищних, міських рад, обраних територіальними громадами, що об'єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною об'єднаною територіальною громадою.

Найменування представницького органу місцевого самоврядування об'єднаної територіальної громади як юридичної особи складається з частини, яка є похідною від власного найменування населеного пункту, визначеного її адміністративним центром, у формі прикметника та відповідного загального найменування представницького органу місцевого самоврядування (сільська, селищна, міська рада).

З дня затвердження сільською, селищною, міською радою, обраною об'єднаною територіальною громадою, персонального складу її виконавчого комітету у порядку, визначеному цим Законом, здійснюється реорганізація відповідних юридичних осіб - виконавчих комітетів відповідних сільських, селищних, міських рад, розміщених поза адміністративним центром об'єднаної територіальної громади, шляхом їх приєднання до юридичної особи - виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради, розміщеної в адміністративному центрі об'єднаної територіальної громади. Після завершення реорганізації відповідні юридичні особи - виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад припиняються у порядку, визначеному цим Законом.

Юридична особа - виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради, розміщеної в адміністративному центрі об'єднаної територіальної громади, є правонаступником прав та обов'язків всіх юридичних осіб - виконавчих комітетів відповідних сільських, селищних, міських рад територіальних громад, що об'єдналися, з дня затвердження сільською, селищною, міською радою, обраною об'єднаною територіальною громадою, персонального складу її виконавчого комітету.

Найменування виконавчого органу місцевого самоврядування об'єднаної територіальної громади як юридичної особи складається з відповідного загального найменування виконавчого органу місцевого самоврядування (виконавчий комітет, управління, відділ тощо) та повного найменування відповідного представницького органу місцевого самоврядування у родовому відмінку.

Отже, з аналізу норм законодавства встановлено, що порядок утворення рад об'єднаних територіальних громад та їх виконавчих органів прямо передбачено Законом України «Про добровільне об'єднання територіальних громад», з огляду на що, твердження позивача про «не існування» відповідних рад та виконавчих комітетів є помилковим та сприймається судом критично.

Щодо твердження позивача про невідповідність підпункту 1 пункту 5 постанови від 16.03.2016 року №200, із змінами, внесеними постановою від 07.06.2017 року №410 статтям 2, 4 Закону України «Про добровільне об'єднання територіальних громад», суд зазначає наступне.

Згідно з статтями 2, 4 Закону України «Про добровільне об'єднання територіальних громад» добровільне об'єднання територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюється з дотриманням таких принципів: 1) конституційності та законності; 2) добровільності; 3) економічної ефективності; 4) державної підтримки; 5) повсюдності місцевого самоврядування; 6) прозорості та відкритості; 7) відповідальності.

Добровільне об'єднання територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюється з дотриманням таких умов:

1) у складі об'єднаної територіальної громади не може існувати іншої територіальної громади, яка має свій представницький орган місцевого самоврядування;

2) територія об'єднаної територіальної громади має бути нерозривною, межі об'єднаної територіальної громади визначаються по зовнішніх межах юрисдикції рад територіальних громад, що об'єдналися;

3) об'єднана територіальна громада має бути розташована в межах території Автономної Республіки Крим, однієї області;

4) при прийнятті рішень щодо добровільного об'єднання територіальних громад беруться до уваги історичні, природні, етнічні, культурні та інші чинники, що впливають на соціально-економічний розвиток об'єднаної територіальної громади;

5) якість та доступність публічних послуг, що надаються в об'єднаній територіальній громаді, не можуть бути нижчими, ніж до об'єднання.

Відповідно до підпункту 1 пункту 5 постанови від 16.03.2016 року №200, із змінами, внесеними постановою від 07.06.2017 року №410, умовами надання субвенції є: спрямування субвенції на фінансування проектів згідно з планом соціально-економічного розвитку об'єднаної територіальної громади, межі якої повністю відповідають межам, визначеним перспективним планом формування територій громад Автономної Республіки Крим, області, та відповідно до напрямів, визначених у пункті 4 цих Порядку та умов, оформлених за формою, встановленою Мінрегіоном, та календарний план реалізації яких становить не більш як три роки.

Отже, на думку позивача, «у разі, якщо хоча б одна територіальна громада не увійде до складу об'єднаної територіальної громади, який попередньо визначено перспективним планом, що формується відповідними місцевими органами виконавчої влади, або у разі прийняття до об'єднаної територіальної громади «понадпланової» територіальної громади - то тоді, така об'єднана територіальна громада не відповідатиме умовам надання субвенцій згідно з пунктом 5 цього Порядку, що негативно впливатиме на соціально-економічний розвиток цього регіону».

Крім того, позивачем звернуто увагу, що статтею 4 Закону України «Про добровільне об'єднання територіальних громад», якою передбачено основні умови здійснення такого добровільного об'єднання, умови «повної відповідності межам, визначеним перспективним планом формування територій громад» не встановлено.

Водночас, судом зазначається, що в процесі розгляду справи, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 04.04.2018 року № 242 «Про внесення змін до Порядку та умов надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад», пунктом 3 постановлено: у підпункті 1 пункту 5 слова «межі якої повністю відповідають межам, визначеним перспективним планом формування територій громад Автономної Республіки Крим, області,» виключити.

Позаяк, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 04.04.2018 року №242, суд дійшов висновку що зазначені обставини, які слугували обґрунтуванням протиправності постанов в частині протиправності підпункту 1 пункту 5 постанови КМУ від 16.03.2016 року №200, згідно із змінами, внесеними постановою КМУ від 07.06.2017 року №410 - відпали, з огляду на що, судом не беруться до уваги.

Щодо посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 26.04.2018 року №4-Р, суд зазначає наступне.

У справі за конституційним поданням 57 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про всеукраїнський референдум», Конституційним Судом України 26.04.2018 року прийнято рішення, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), Закон України «Про всеукраїнський референдум» від 06.11.2012 року № 5475-VI зі змінами (далі також - рішення КСУ).

На думку позивача, із прийняттям рішення КСУ автоматично відновилася чинність Закону України від 03.07.1991 року № 1286-XII «Про всеукраїнський та місцевий референдуми», яким встановлено імперативну норму вирішення питання про об'єднання територіальних громад лише шляхом проведення місцевого референдуму. Отже, вважає існуючі об'єднані територіальні громади, незаконно утвореними.

Дослідивши зміст рішення КСУ, судом встановлено, що Конституційним Судом України вирішено:

« 1. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), Закон України «Про всеукраїнський референдум» від 6 листопада 2012 року №5475-VI зі змінами.

2. Закон України «Про всеукраїнський референдум» від 6 листопада 2012 року №5475-VI зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

3. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.».

Із змісту резолютивної частини встановлено, що рішенням КСУ не вказано юридичних наслідків після визнання неконституційним Закону України від 06.11.2012 року № 5475-VI «Про всеукраїнський референдум» (зі змінами) щодо відновлення чинності Закону України від 03.07.1991 року № 1286-XII «Про всеукраїнський та місцевий референдуми» (яким втрачено чинність 28.11.2012 року, підстава - 5475-VI).

Отже, слід дійти висновку про помилковість твердження позивача щодо розповсюдження дії Закону України від 03.07.1991 року «Про всеукраїнський та місцевий референдуми», яким втрачено чинність, на процес утворення об'єднаних територіальних громад.

Утворення об'єднаних територіальних громад регулюється Конституцією України, чинними Законом України «Про місцеве самоврядування» та Законом України «Про добровільне об'єднання територіальних громад».

Відповідно до частини п'ятої статті 7 Закону України «Про добровільне об'єднання територіальних громад» у разі відповідності проекту рішення щодо добровільного об'єднання територіальних громад Конституції та законам України сільські, селищні, міські ради приймають рішення про добровільне об'єднання територіальних громад або про проведення місцевого референдуму щодо підтримки об'єднання територіальних громад.

Отже, як вбачається з аналізу норм чинного законодавства, місцевий референдум є альтернативним шляхом утворення об'єднаних територіальних громад.

Законом України «Про місцеве самоврядування» (стаття 7) встановлено:

1. місцевий референдум є формою вирішення територіальною громадою питань місцевого значення шляхом прямого волевиявлення.

2. предметом місцевого референдуму може бути будь-яке питання, віднесене Конституцією України, цим та іншими законами до відання місцевого самоврядування.

3. на місцевий референдум не можуть бути винесені питання, віднесені законом до відання органів державної влади.

4. рішення, прийняті місцевим референдумом, є обов'язковими для виконання на відповідній території.

5. порядок призначення та проведення місцевого референдуму, а також перелік питань, що вирішуються виключно референдумом, визначаються законом про референдуми.

Отже, наразі, законодавством, яким врегульовано питання утворення об'єднаних територіальних громад, є чинні Закон України «Про місцеве самоврядування» та Закон України «Про добровільне об'єднання територіальних громад», а висновок позивача щодо відновлення чинності Закону України від 03.07.1991 року № 1286-XII «Про всеукраїнський та місцевий референдум», яким передбачено утворення об'єднаних територіальних громад шляхом проведення місцевого референдуму, є помилковим.

Крім того, суд також враховує висновки, викладені у постанові Центральної виборчої комісії від 09.08.2018 року №122, прийнятої за результатами розгляду звернення ОСОБА_4 щодо виникнення колізії між Законом України від 03.07.1991 року № 1286-XII «Про всеукраїнський та місцевий референдуми» та Законом України «Про добровільне об'єднання територіальних громад» у зв'язку із прийнятим рішенням КСУ (далі - постанова ЦВК).

ЦВК, в свою чергу, дійшла висновку про передчасність висновків позивача щодо відновлення чинності Закону України від 03.07.1991 року № 1286-XII «Про всеукраїнський та місцевий референдуми» та виникнення відповідної колізії цього Закону із чинним законодавством, яким врегульовано утворення та діяльність об'єднаних територіальних громад.

Водночас, з метою забезпечення принципу правової визначеності, ЦВК постановлено про звернення до Комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя щодо надання роз'яснень стосовно наявного на сьогодні законодавчого регулювання організації і порядку проведення всеукраїнського та місцевих референдумів в Україні, можливості, враховуючи положення частини другої статті 6 Закону України від 03.07.1991 року № 1286-XII «Про всеукраїнський та місцеві референдуми», призначення в установленому законом порядку Центральною виборчою комісією перших і додаткових місцевих виборів без проведення місцевого референдуму щодо підтримки добровільного об'єднання територіальних громад, добровільного приєднання до об'єднаної територіальної громади, а також за необхідності внесення відповідних змін до законодавчих актів з метою усунення правових колізій та неузгодженостей.

Отже, постановою ЦВК спростовано твердження позивача щодо колізій у законодавстві щодо утворення об'єднаних територіальних громад на території України, як передчасне.

Щодо твердження позивача про дискримінаційний характер постанови КМУ від 07.06.2017 року №410, який полягає у невідповідності цієї постанови частині першій статті 95 Конституції України, суд зазначає, що встановлення відповідності актів Конституції України не входить до компетенції адміністративного суду відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на що, суд не надає оцінку цьому аргументу позивача.

Враховуючи вищевикладене, здійснивши аналіз обґрунтування позовних вимог, оцінивши докази, надані учасниками справи, суд дійшов висновку, що постанову КМУ від 16.03.2016 року №200 «Деякі питання надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад», якою затверджено Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад та постанову КМУ від 07.06.2017 року №410 «Деякі питання надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад», якою внесено зміни до Порядку та умов надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 200 «Деякі питання надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на формування інфраструктури об'єднаних територіальних громад» прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України та з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, що свідчить про правомірність оскаржуваних постанов.

Крім того, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційним Судом України неодноразово розглядалося питання тлумачення частини другої статті 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25.11.1997 року; пункту 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25.12.1997 року; та пункту 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 року від 14.12.2011 року).

У Рішенні №19-рп/2011 від 14.12.2011 року Конституційним Судом України зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, системне тлумачення статті 55 Конституції України свідчить про те, що частиною другою цієї статті гарантовано «кожному» захист «своїх прав», які порушено органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами.

Звертаючись до суду з адміністративним позовом, ОСОБА_4 не обґрунтовано, які саме його права порушуються оскаржуваними постановами.

У постанові Верховного Суду України від 23.05.2017 року по справі № 800/541/16 звернуто увагу, що обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

З аналізу вищезазначених норм слідує, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача з боку відповідача, внаслідок вчинення його бездіяльності та прийняття оскаржуваного рішення.

Судом встановлено, що позивач - не є суб'єктом правовідносин, які склались в результаті прийняття оскаржуваних постанов відповідачем, ці постанови не порушують прав, свобод чи інтересів позивача. Разом з тим, позивач скористався своїм правом на судовий захист та йому такий захист надано відповідно до способу захисту, обраного позивачем.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності підстав для задоволення адміністративного позову народного депутата України ОСОБА_4.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та враховуючи, що судом не виявлено порушень відповідачем вимог законодавства, колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно ч. 1 ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_4 (01001, АДРЕСА_1, іпн. НОМЕР_1);

Відповідач: Кабінет Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2);

Третя особа: Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (01601, м. Київ, вул. . Велика Житомирська, 9, ).

Головуючий суддя Л.О. Маруліна

Судді Н.А. Добрівська

А.І. Кузьменко