Справа № 807/230/18
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 грудня 2018 рокум. Ужгород№ 807/230/18

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Луцович М.М.

при секретарі судових засідань - Симканич Ю.В.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивача - не з'явився;

представника відповідача - не з'явився;

розглянувши у судовому засіданні справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У судове засідання сторони не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Представник відповідача 17.12.2018 року подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 3 ст. 205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки.

Позивач та представник позивача в судове засідання призначене на 20.11.2018 року о 10:00 год. не з'явилися. У судове засідання призначене на 17.12.2018 року позивач та представник позивача повторно не з'явилися.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності сторін, на підставі наявних доказів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.02.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Четфалвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області. Однак, як наголошував позивач, відповідачем всупереч вимог чинного законодавства України не було розглянуто заяву по суті, а тільки проінформовано про неможливість задоволення його заяви, у зв'язку з відсутністю позиції органу місцевого самоврядування з питання надання (передачі) у власність позивачу зазначеної у поданих ним графічних матеріалах земельної ділянки та у зв'язку з тим, що позивач не надав копії документа, який би підтверджував факт його належності до осіб, на яких поширюється дія п.п. 19-20 ч. 1 ст.6, п.п. 11-14 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Згідно позовної заяви, позивач наголошував, що наведена відповідачем підстава відмови в задоволенні поданого клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Четфалвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області не входить до переліку підстав, передбачених ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України. При цьому, як зазначав позивач у позовній заяві, лист відповідача не місить мотивування відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та не містить посилання на норми земельного законодавства України, а є лише листом-роз'ясненням щодо застосування відповідачем постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №413. У зв'язку з вище викладеним позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а саме: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання позивачеві на підставі його заяви, зареєстрованої 07.02.2018 року №Ф-366/0/17-18 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Четфалвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області; 2) зобов'язати відповідача розглянути заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Четфалвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області та прийняти вмотивоване рішення у відповідності до вимог ст. 118 Земельного кодексу України; 3) зобов'язати відповідача надати позивачеві згідно його заяви дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Четфалвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області.

18.04.2018 року на адресу Закарпатського окружного адміністративного суду надійшов відзив відповідача на адміністративний позов, згідно якого відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що за результатами розгляду клопотання позивача від 05.02.2018 року (зареєстрованого 07.02.2018 року) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Четфалвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, відповідачем враховуючи всю надану інформацію та у зв'язку з невідповідністю місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, керуючись ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України було надано вичерпну відповідь від 03.03.2018 року №О-366/0/-757/0/18-18 та обґрунтовано відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Також, як наголошує у відзиві на позов відповідач, з метою надання відповідної інформації до суду про земельну ділянку, щодо якої позивач має намір отримати дозвіл щодо відведення її у власність, відповідач листом від 12.04.2018 року звернувся до відділу у Берегівському районі Головного управління та згідно отриманої відповіді було повідомлено, що згідно картографічних матеріалів земельна ділянка площею 2,00 га розташована за межами населеного пункту на території Четфалвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, вид угідь відповідно до форми статистичної звітності 6-зем станом на 01.01.2016 року шифр рядка 10 (Держгоспи всіх систем (Радгосп-завод «Мужіївський») віднесений до переліку особливо цінних ґрунтів згідно Наказу Держкомзему України від 06.10.2003 року №245, не відноситься до земель, які підлягають паюванню, відноситься до інвентаризованих земельних ділянок за рахунок державних коштів, не включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права на які виставляються на земельні торги. Таким чином, відповідач наголошував, що земельна ділянка, щодо якої позивач має намір отримати дозвіл на розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки у власність, у відповідності до рядка статистичної звітності по формі 6-зем обліковується в користуванні Радгосп-завод «Мужіївський», а також дана земельна ділянка не внесена до Переліку земельних ділянок сількогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам у І кварталі 2018 року на території Закарпатської області. Враховуючи вище викладене, відповідач просив відмовити у замовленні позовних вимог у повному обсязі.

20.11.2018 року до Закарпатського окружного адміністративного суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, згідно якої позивач наголошує, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у його дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади, а тому така форма захисту порушених прав, як зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти певне рішення не є втручанням у дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень. Таким чином, позивач наголошував, що правильним способом захисту порушеного права позивача в даному випадку є зобов'язання відповідача розглянути у визначеному законом порядку заяву позивача та за результатами розгляду такої прийняти вмотивоване рішення у відповідності до вимог ст. 118 Земельного кодексу України у формі наказу про надання позивачеві дозволу на розроблення землевпорядної документації або про відмову у наданні йому такого дозволу, оскільки саме такий спосіб захисту порушених прав позивача забезпечить їх повне відновлення та унеможливить необхідність повторного звернення до суду.

03.12.2018 року до суду надійшло заперечення відповідача на заяву позивача про уточнення позовних вимог, згідно якого відповідач наголошує, що позивачем не дотримано вимог статті 47 КАС України, а тому заява про уточнення позовних вимог задоволенню не підлягає.

Однак, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 47 КАС України крім прав та обов'язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п'ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Проте, згідно поданої заяви про уточнення позовних вимог позивач не змінює предмет або підстави позову, не збільшує або не зменшує розмір позовних вимог. Так, згідно поданої заяви про уточнення позовних вимог позивач уточнює п. 2 позовних вимог в частині прийняття відповідачем за результатом розгляду його заяви вмотивованого рішення у відповідності до вимог ст. 118 Земельного кодексу України у формі наказу про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в наданні такого дозволу. Таким, чином згідно заяви про уточнення позовних вимог позивач фактично уточнює форму прийняття рішення за результатом розгляду його заяви, зокрема надання дозволу або відмова у надання дозволу, що за своєю суттю не є збільшенням позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги та відзив на позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач 05.02.2018 року звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за адресою Берегівський район, на території Четфалвівської сільської ради, за межами населеного пункту (а.с. 30). Дана заява була зареєстрована відповідачем 07.02.2018 року №Ф-366/0/17-18.

До заяви від 05.02.2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою позивач надав копію паспорта та ідентифікаційного коду, а також ситуаційний план розташування земельної ділянки.

Згідно листа «Про розгляд заяви» від 03.03.2018 року №Ф-366/0-757/0/18-18 відповідач проінформував позивача, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №413 «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» є обов'язковим врахування територіальними органами під час надання (передачі) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності позиції органу місцевого самоврядування, а тому, враховуючи відсутність позиції органу місцевого самоврядування з питань надання (передачі) вказаної позивачем на графічних матеріалах земельної ділянки та той факт, що позивачем до заяви не додано копію документа, що підтверджує факт належності до осіб, на які поширюється дія пунктів 19 і 20 частини 1 статті 6, пунктів 11-14 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - заява позивача не може бути задоволена у встановленому законом порядку (а.с. 35).

Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади від 10.09.2014 р. № 442 утворено Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, реорганізувавши Державне агентство земельних ресурсів України шляхом перетворення.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року №15 (далі Положення № 15) визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Держгеокадастр у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної ОСОБА_4 України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства (п. 2 Положення № 15).

Суд констатує, що у справі, що розглядається, предметом спору є відмова відповідача (у формі листа-інформації) за заявою позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Згідно ст. 14 Конституції України гарантується право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до п. «в» ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Пунктом "б" ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Водночас, ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено у статті 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, підстави відмови у наданні дозволу є вичерпними.

При цьому, у ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України наведено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а саме: а) надати дозвіл; б) надати мотивовану відмову у наданні дозволу.

Перелік документів, які повинен подати заявник, визначений законом. Вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені законом, забороняється. Підстави відмови у наданні дозволу є вичерпними. Відтак, будь-які дії, спрямовані на отримання від особи, яка звернулася за дозволом, додаткових матеріалів, в тому числі їх уточнення, прямо суперечать закону та є протиправними.

Таким чином, згідно вимог ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України дозвіл або відмова у його наданні є змістом відповідного індивідуального правового акту, який приймається за результатом розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Згідно з ч. 9 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Правовий статус відповідача визначено Положенням «Про Головне управління Держгеокадастру в області», яке затверджене Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за № 1391/29521 (далі - Положення).

Згідно п. 8 Положення передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Відповідно до п. 10 Положення начальник Головного управління підписує накази Головного управління.

Відповідно до п. 1.4 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12.04.2005 року № 34/5 (у чинній на час виникнення спірних правовідносин), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.04.2005 за №381/10661, наказ, розпорядження, постанова, рішення (далі - розпорядчий документ) - акт організаційно-розпорядчого характеру чи нормативно-правового змісту, що видається суб'єктом нормотворення у процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, адміністративно-господарських або кадрових питань, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та спрямований на їх реалізацію, спрямування регулювання суспільних відносин у сферах державного управління, віднесених до його відання.

Таким чином, рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру в області. Відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на клопотання заявника.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 квітня 2018 року справа №806/2208/17 (адміністративне провадження №К/9901/4400/17).

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вище викладене, а також висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року справа №806/2208/17 (адміністративне провадження №К/9901/4400/17), суд приходить висновку, що відсутність належним чином оформленого наказу відповідача про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, свідчить про те, що в порушення вимог законодавства України відповідач не прийняв рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за результатом розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Отже, має місце протиправна бездіяльність відповідача.

А тому лист-відповідь, відповідача від 03.03.2018 року №Ф-366/0-757/0/18-18, який згідно викладеного змісту є інформаційного характеру, у відповідь на клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га за змістом та формою не може вважатись «відмовою» у розумінні частини 7 статті 18 Земельного кодексу України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачені у ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, у визначений законом строк, належним способом захисту прав позивача є зобов'язання відповідача прийняти відповідне рішення, тобто рішення про надання або рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Надання дозволу не гарантує особі прийняття відповідним органом рішення про надання земельної ділянки у власність. Дозвіл і проект землеустрою, розроблений на його підставі, є лише стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність.

Разом з тим, повноваження відповідача щодо прийняття одного з рішень, а саме: надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України.

Так, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені Земельним кодексом України. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року справа №806/2208/17 (адміністративне провадження №К/9901/4400/17).

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти конкретне рішення за результатом розгляду заяви позивача, а саме: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Четфалвівської сільської ради Берегівського району, то в задоволенні таких слід відмовити з огляду на наступне.

Адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Так, згідно норм Земельного кодексу України, відповідач є органом, що приймає рішення щодо надання дозволу або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Таким чином, відповідач має виключні повноваження на вирішення питання щодо надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства. А тому, вказані повноваження є дискреційними.

З огляду на викладені обставини, суд, встановивши існування протиправної бездіяльності відповідача щодо неприйняття за результатом розгляду заяви позивача рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не вправі своїм рішенням втручатися у дискреційні повноваження відповідача шляхом прийняття рішення про надання такого дозволу.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновку, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, з прийняттям вмотивованого рішення.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

На підставі вище вказаного суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, у зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 1057,20 грн., сплачений згідно Квитанції №ПН 798 від 19.03.2018 (а.с. 5).

На підставі наведеного та керуючись статтями 139, 241, 243, 244, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області щодо неприйняття рішення за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 05.02.2018 року (вхідна реєстрація від 07.02.2018 року №Ф-366/0/17-18) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Четфалвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області.

3. Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.02.2018 року (вхідна реєстрація від 07.02.2018 року №Ф-366/0/17-18) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Четфалвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області та за результатом розгляду такої прийняти вмотивоване рішення у відповідності до вимог ст. 118 Земельного кодексу України про надання або відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в сумі 1057,20 (одна тисяча п'ятдесят сім гривень двадцять копійок) грн.

6. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається у відповідності до вимог п. 15.5 ч. 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано 02.01.2019 року, у зв'язку з перебуванням судді на лікарняному.