Справа № 826/7788/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2018-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2018 року м. Київ № 826/7788/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пашенка К.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві

про визнання протиправними, скасування податкових повідомлень-рішень, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) (далі у тексті - позивач, ОСОБА_1) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві (адреса: 01011, м. Київ, вул. Лєскова, 4, ідентифікаційний код 39669867) (надалі - відповідач, ДПІ у Печерському районі міста Києва ГУ ДФС у м. Києві), в якому просить суд:

визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення від 16.09.2015 № 8809-17, видане ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, форма "Ф", про визначення суми податкового зобов'язання 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.) транспортного податку з фізичних осіб, код платежу 18011001;

- податкове повідомлення-рішення від 16.09.2015 № 8810-17, видане ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, форма "Ф", про визначення суми податкового зобов'язання 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.) транспортного податку з фізичних осіб, код платежу 18011001;

- податкове повідомлення-рішення від 16.09.2015 № 8808-17, видане ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, форма "Ф", про визначення суми податкового зобов'язання 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.) транспортного податку з фізичних осіб, код платежу 18011001;

стягнути з Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва ГУ ДФС у м. Києві грошову суму в загальному розмірі 75 000,00 (сімдесят п'ять тисяч гривень 00 коп), з яких:

- 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.) сплачені відповідно до Квитанції № 0.0.467974595.1 від 26.11.2015 про сплату 25000,00 грн. транспортного податку за податковим повідомленням-рішенням від 16.09.2015 № 8809-17, виданим ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, форма "Ф", про визначення суми податкового зобов'язання 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.) транспортного податку з фізичних осіб, код платежу 18011001;

- 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.) сплачені відповідно до Квитанції № 0.0.467976058.1 від 26.11.2015 про сплату 25000,00 грн. транспортного податку за податковим повідомленням-рішенням від 16.09.2015 № 8810-17, виданим ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, форма "Ф", про визначення суми податкового зобов'язання 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.) транспортного податку з фізичних осіб, код платежу 18011001;

- 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.) сплачені відповідно до Квитанції № 0.0.467976325.1 від 26.11.2015 про сплату 25000,00 грн. транспортного податку за податковим повідомленням-рішенням рішення від 16.09.2015 № 8808-17, виданим ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, форма "Ф", про визначення суми податкового зобов'язання 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.) транспортного податку з фізичних осіб, код платежу 18011001.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки, виходячи з положень підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, відповідний контролюючий орган наділений правом на формування транспортного податку лише починаючи з 2016 року. Також, позивач зазначив, що ним сплачено транспортний податок у розмірі 75000,00 грн, проте, враховуючи що таке грошове зобов'язання нараховано протиправно, то сплачені кошти підлягають поверненню.

Відповідач проти позову заперечував із посиланням на те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято обґрунтовано, на підставі та в межах повноважень контролюючого органу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.06.2018 відкрито провадження у адміністративній справі, призначено до розгляду в підготовче засідання 16.08.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.08.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.09.2018.

У відкритому судовому засіданні 27.09.2018 ухвалено про перехід до стадії письмового провадження на підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Суд встановив, що Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві прийнято:

податкове повідомлення-рішення від 16.09.2015 № 8809-17, форми "Ф", про визначення суми податкового зобов'язання 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.) транспортного податку з фізичних осіб, код платежу 18011001;

податкове повідомлення-рішення від 16.09.2015 № 8810-17, форми "Ф", про визначення суми податкового зобов'язання 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.) транспортного податку з фізичних осіб, код платежу 18011001;

податкове повідомлення-рішення від 16.09.2015 № 8808-17, форми "Ф", про визначення суми податкового зобов'язання 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.) транспортного податку з фізичних осіб, код платежу 18011001.

Позивачем зазначені у податкових повідомленнях-рішеннях суми зобов'язань було сплачено, що підтверджується квитанціями від 26.11.2015 № 0.0.467974595.1, № 0.0.467976058.1, № 0.0.467976325.1, наявними у матеріалах справи.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VІІІ з 01 січня 2015 року введено в дію статтю 267 Податкового кодексу України «Транспортний податок».

Відповідно до вимог статті 267 Податкового кодексу України, з урахуванням змін, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Згідно із приписами підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Відповідно до пункту 267.4 статті 267 Податкового кодексу України, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

При цьому, згідно із приписами підпункту 267.5.1 пункту 267.5 статті 267 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України передбачено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Відповідно до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 та статті 265 Податкового кодексу України транспортний податок у складі податку на майно віднесений до місцевих податків.

Питання щодо встановлення податку на майно відповідно до вимог Податкового кодексу України вирішують місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом.

Особливістю місцевих податків та зборів є те, що вони установлюються конкретною сільською, селищною, міською радою, але в межах тих податків та зборів, що передбачені Податкового кодексу України (підпункти 4.2, 4.4, 10.4 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 12.3. статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктами 12.3.1 - 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Повноваження сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів визначені в пункті 12.4. статті 12 Податкового кодексу України.

Зокрема, до повноважень місцевих рад належить прийняття до початку наступного бюджетного періоду рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об'єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов'язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду (підпункт 12.4.3 пункт 12.4 статті 12 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Згідно пункту 4 Розділу 2 Закону Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VІІІ рекомендовано органам місцевого самоврядування: у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Отже, Прикінцеві положення вказаного Закону рекомендували встановити місцевим радам транспортний податок на 2015 рік у 2015 році. Проте така рекомендація не може розглядатися як скасування чинної норми підпунктів 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

Таким чином, навіть прийняті на рекомендацію Верховної Ради України рішення місцевих рад не можуть застосовуватися інакше, ніж це передбачено підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

Частиною 5 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Рішенням Київської міської ради від 28 січня 2015 року №58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/562» внесені зміни до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року, а саме: встановлений в місті Києві новий податок на майно-транспортний податок, та затверджено положення про транспортний податок.

Вказане вище рішення Київської міської ради опубліковане у газеті «Хрещатик» 06 березня 2015 року.

Отже, рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду. При цьому відповідно до пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України. Тому, за умови дії підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. В свою чергу, з урахуванням пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України, юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

З урахуванням змісту норм Податкового кодексу України, Верховна Рада України не є уповноваженою на встановлення місцевих податків, оскільки відповідно до підпункту 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 Податкового кодексу України Верховна Рада України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Отже, сама собою наявність у Податкового кодексу України норм, які регулюють правила справляння транспортного податку, не є підставою для його справляння за відсутності відповідного рішення місцевої ради або якщо не сплинув строк, протягом якого таке рішення мало бути прийняте.

Враховуючи викладене, виключно місцева рада має компетенцію щодо прийняття рішень стосовно встановлення місцевих податків протягом бюджетного періоду, причому таке рішення набуває чинності лише з початку наступного бюджетного періоду, але з урахуванням приписів підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України. І лише з наступного бюджетного періоду контролюючі органи на підставі підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України можуть розпочати справляння місцевого податку.

Отже, рішення, яким введено транспортний податок на території міста Києва, набирає законної сили та застосовується з початку бюджетного періоду, що настає після його оприлюднення, що відбулось 06 березня 2015 року.

Відповідно до підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, податкове законодавство ґрунтується, зокрема, на принципі стабільності - згідно якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року. Зазначений принцип визнано законодавцем однією з основних засад податкового законодавства. Закріплений у положеннях Податкового кодексу України, процитований принцип є елементом правового регулювання. Зазначений принцип не лише окреслює правила нормотворення у сфері оподаткування, він визначає обсяг прав та обов'язків учасників правовідносин у такій сфері. Будь-який платник податків в Україні, опираючись на принцип стабільності, має право на незмінність режиму оподаткування, елементів податків, які ним сплачуються, протягом бюджетного року, як результат - на визначеність умов здійснення ним тієї чи іншої оподатковуваної діяльності чи діяльності, пов'язаної з виникненням об'єкта оподаткування. У випадку ж зміни елементів податків протягом такого року законодавцем, такий платник має право та обов'язок з урахуванням способу та змісту здійснених змін, враховуючи наявний у платника обов'язок сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених Податковим кодексом України та законами з питань митної справи, виконувати свої зобов'язання відповідно до закону і з тими межами свободи, які допускаються.

Приписами статті 5 Податкового кодексу України визначено порядок співвідношення податкового законодавства з іншими законодавчими актами, а саме: для регулювання відносин у сфері справляння податків і зборів, застосовуються поняття, правила та положення, які встановлено Податковим кодексом України.

Порядок формування доходної частини бюджетів, визначено у частині 3 статті 27 Бюджетного кодексу України, а саме: закони України, які впливають на показники бюджету і приймаються після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

З урахуванням вимог чинного законодавства, зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Враховуючи зазначене, суд приходить висновку, що оскільки Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VІІІ, згідно з яким з 01 січня 2015 року введено в дію «Транспортний податок», прийнятий 28 грудня 2014 року, тобто після 15 липня 2014 року, то застосування контролюючим органом його положень з метою оподаткування, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеної в постанові від 30 серпня 2016 року у справі №826/22028/15 та ухвалі від 26 вересня 2017 року у справі №808/902/16.

Враховуючи вищевикладене суд приходить висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 16.09.2015 № 8809-17, від 16.09.2015 № 8810-17, від 16.09.2015 № 8808-17 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується вимог позивача про стягнення сплаченого ним транспортного податку (разом з пенею та штрафами) за 2015 рік у розмірі 75000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.115 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України надміру сплачені грошові зобов'язання - це суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов'язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.

Умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань врегульовані статтею 43 Податкового кодексу України.

Аналіз положень зазначеної норми свідчить про те, що для повернення грошових зобов'язань має бути встановлений факт помилковості та/або надміру їх сплати.

Так, статтею 43 Податкового кодексу України визначені умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань та пені, зокрема, помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

У разі наявності у платника податків податкового боргу, повернення помилково та/або надміру сплаченої суми грошового зобов'язання на поточний рахунок такого платника податків в установі банку або шляхом повернення готівковими коштами за чеком, у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу платником податків.

Обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку.

У разі повернення надміру сплачених податкових зобов'язань з податку на додану вартість, зарахованих до бюджету з рахунка платника податку в системі електронного адміністрування податку на додану вартість у порядку, визначеному пунктом 200-1.5 статті 200-1 цього Кодексу, такі кошти підлягають поверненню виключно на рахунок платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, а у разі його відсутності на момент звернення платника податків із заявою на повернення надміру сплачених податкових зобов'язань з податку на додану вартість чи на момент фактичного повернення коштів - шляхом перерахування на поточний рахунок платника податків в установі банку.

Контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п'яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.

Повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків здійснюється з бюджету, у який такі кошти були зараховані.

Так, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача із заявою до контролюючого органу у порядку, визначеному статтею 43 Податкового кодексу України, що свідчить про безпідставність та передчасність вимог позивача про зобов'язання відповідача підготувати відповідний висновок та подати його до відповідного органу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не звертався із заявою до контролюючого органу щодо підготовки висновку про повернення помилково сплаченого транспортного податку за 2015 рік в сумі 75000,00 грн та надання такого висновку для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Отже, повернення помилково та/або надмірно сплачених податкових платежів з Державного бюджету України є виключними повноваженнями податкових органів та органів Державного казначейства, суд не може підміняти державний орган і вирішувати питання про стягнення таких платежів.

Крім того, правомірність податкового повідомлення-рішення, яким визначено сплачене позивачем зобов'язання, є предметом судового розгляду у даній справі, і відповідач на стадії виниклих правовідносин не реалізував надані йому дискреційні повноваження.

При цьому, відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Наведене в сукупності свідчить про безпідставність та передчасність вимог позивача про стягнення на користь позивача сплачений ним транспортний податок (разом з пенею та штрафами) за 2015 рік у розмірі 75000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу позивача, який має значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Враховуючи вищевказане, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів та пояснень за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

У відповідності до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст.ст.3, 5, 7-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення від 16.09.2015 № 8809-17, видане ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, форма "Ф", про визначення суми податкового зобов'язання 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.) транспортного податку з фізичних осіб, код платежу 18011001;

- податкове повідомлення-рішення від 16.09.2015 № 8810-17, видане ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, форма "Ф", про визначення суми податкового зобов'язання 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.) транспортного податку з фізичних осіб, код платежу 18011001;

- податкове повідомлення-рішення від 16.09.2015 № 8808-17, видане ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, форма "Ф", про визначення суми податкового зобов'язання 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.) транспортного податку з фізичних осіб, код платежу 18011001.

3. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 2114 (дві тисячі сто чотирнадцять) гривні 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (адреса: 01011, м. Київ, вул. Лєскова, 4, ідентифікаційний код 39669867).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Суддя К.С. Пащенко