Справа № 826/12709/18
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 грудня 2018 року № 826/12709/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивачі) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23 березня 2018 року №1-2654.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач станом на час виникнення спірних відносин не була власником земельних ділянок та не повинна сплачувати земельний податок відповідно до вимог п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України. Крім того, позивач діяла відповідно до узагальнюючої податкової консультації щодо сплати земельного податку власником нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці, права на яку у такої особи не оформлені.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду на 11 вересня 2018 року, яке відкладено до 28 вересня 2018 року.

07 вересня 2018 року відповідачем подано через канцелярію суду відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки нежитлові будівлі (склади) загальною площею 4943,60 кв. м. належать позивачу на праві власності. Також, згідно бази даних ПК «Кадастр» земельна ділянка за адресою м. Київ, вул. Павла Дибенка, 7, кадастровий номер 78:134:0006 загальною площею 1,3243 га обліковується за ОСОБА_1, згідно довідки №Н-00722/2017 від 20 січня 2017 року, яка була видана позивачу Департаментом земельних ресурсів КМДА розмір грошової оцінки земельної ділянки складає 26694085,87 грн., У зв'язку з викладеним відповідачем винесено спірне податкове повідомлення-рішення, яке, на думку відповідача, є правомірним.

24 вересня 2018 року позивачем подано через канцелярію суду відповідь на відзив, в якому, зокрема, зазначено, що позивач не є платником земельного податку у розумінні Земельного кодексу України та Податкового кодексу України, що також підтверджується податковими консультаціями, чим і обґрунтовано позов. Крім того, посилання відповідача у відзиві на рішення КМР від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» є безпідставним, оскільки рішенням в адміністративній справі №826/104343/16, яке набрало законної сили, визнано незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили пункт 5.6 «Положення про плату за землю у м. Києві», яке є додатком 3 до Рішення КМР від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» в редакції рішення КМР від 28 січня 2015 року №58/923 «Про внесення змін до рішення КМР від 23 червня 2011 року №242/5629».

На підставі ч.9 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України завершив розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З наявних в матеріалах справи витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26922529 від 05 серпня 2010 року вбачається, що позивач є власником нежилої будівлі (літ. В) загальною площею 63,00 кв. м., кадастровий номер НОМЕР_2 за адресою м. Київ, вул. Дибенка Павла, 7 згідно договору купівлі-продажу №10568 від 20 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Каплун Ю.В. Згідно витягу від 23 грудня 2010 року №36910881 позивач є власником нежилого будинку-складу (літ. А) загальною площею 3184,40 кв. м., кадастровий номер НОМЕР_2 за адресою м. Київ, вул. Дибенка Павла, 7 згідно договору купівлі-продажу №10571 від 20 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Каплун Ю.В. Згідно витягу від 29 грудня 2010 року №28552220 позивач є власником нежилого будинку (літ. Б) загальною площею 1696,20 кв. м., реєстраційний номер 32159576 за адресою м. Київ, вул. Дибенка Павла, 7 згідно договору купівлі-продажу №1783 від 22 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бойко О.В.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 130732887 від 13 липня 2018 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 1,3243 га за адресою АДРЕСА_2 належить Територіальній громаді міста Києва в особі КМР.

23 березня 2018 року Головним управлінням ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення №1-2654, яким позивачу відповідно до п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов'язання за платежем «Земельний податок з фізичних осіб» за 2018 рік у розмірі 800850,39 грн., який підлягає сплаті протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення відповідно до п.287.5 ст.287 Податкового кодексу України.

Не погоджуючись з винесеним податковим повідомленням-рішенням, позивачем до ДФС України подано скаргу від 14 травня 2018 року.

Рішенням ДФС України про результати розгляду скарги від 10 липня 2018 року №9939/А/99-99-11-02-01-14 податкове повідомлення-рішення від 23 березня 2018 року №1-2654 залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Вважаючи спірне податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та законні інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до п.п.14.1.72 п.14.1 ст.14 ПК України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

У відповідності до п.269.1 ст.269 ПК України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди. (п.п.14.1.73 п.14.1 ст.14 ПК України).

Згідно п.270.1 ст.270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Відповідно до ст.269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Згідно п.271.1 ст.271 Податкового кодексу України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом (п.п. 271.1.1); площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено (п.п.271. і .2).

Відповідно до п.286.1 ст.286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок подання інформації про платників податків, об'єкти оподаткування та об'єкти, пов'язані з оподаткуванням, для забезпечення ведення їх обліку, а також обчислення та справляння податків і зборів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2011 року №1386, якою встановлено, що Держгеокадастр та Мін'юст подають щомісяця до 10 числа, а також на запит територіального органу ДФС за місцезнаходженням земельної ділянки або ДФС інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю та єдиного податку, в тому числі: Держгеокадастр - про земельні ділянки, зокрема про кадастровий номер земельної ділянки, дату реєстрації у Державному земельному кадастрі, дату державної реєстрації земельної ділянки (відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою чи договору оренди), площу відповідно до правовстановлюючих документів, цільове призначення та місце розташування земельної ділянки, дату та значення нормативної грошової оцінки, частку кожного із співвласників земельної ділянки (у разі коли земельна ділянка перебуває у спільній частковій власності), а також, про землевласників або землекористувачів, зокрема найменування та місцезнаходження або прізвище, ім'я, по батькові та місце проживання землевласника або землекористувача; Мін'юст - про землевласників або землекористувачів, зокрема, про найменування та місцезнаходження або прізвище, ім'я, по батькові та місце проживання землевласника або землекористувача (у разі наявності такої інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), назву, номер та дату правовстановлюючого документа, кадастровий номер земельної ділянки, площу відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дату державної реєстрації речового права, цільове призначення, місцезнаходження земельної ділянки (у разі наявності такої інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), розмір частки у праві спільної власності на земельну ділянку (у разі коли майно належить на праві спільної часткової власності), а також про об'єкти незавершеного будівництва.

Згідно п.287.1 ст.287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до п.287.6 ст.287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Особливості регулювання відносин в сфері земельного права, в тому числі підстави для набуття земельних ділянок у власність та користування, визначені Земельним кодексом України.

Статтею 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01 липня 2004 року №1952 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». (ст.126 Земельного кодексу України)

Використання земельних ділянок без належного оформлення прав є порушенням норм земельного законодавства (ст.211 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 Земельного кодексу України, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (ст.124 Земельного кодексу України).

Системний аналіз норм Земельного та Податкового кодексів України свідчить про те, що дійсно за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території, кожному з таких осіб пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності.

Однак, нарахування такого податку здійснюється виключно із врахуванням (на підставі) даних державного земельного кадастру (п.286.1 ст.286 ПК України), а нормативно грошова оцінка землі - на підставі витягу з технічної документації. Відсутність таких даних, на думку суду, не надає права посадовим особам відповідача самостійно застосовувати положення п.286.5 ст.286 ПК України, без врахування вимог п.286.1 ст.286 ПК України.

У спірних відносинах наявна певна правова неузгодженість, при якій законодавець мав би або покласти на власника нерухомого майна з дня реєстрації ним права власності на нежитлові приміщення обов'язок щодо внесення відповідних відомостей у державний земельний кадастр, або наділити органи державної податкової служби правом на нарахування плати за землю щодо таких власників приміщень без врахування відомостей державного земельного кадастру, виключивши дані державного земельного кадастру, як єдину законодавчу підставу для нарахування земельного податку. При цьому, передбачивши чітку формулу і порядок такого нарахування та внісши відповідні зміни до статей 269 і 270 Податкового кодексу України в частині визначення власників нежитлових приміщень платниками земельного податку, а саму земельну ділянку віднісши до об'єкта оподаткування з даного виду податку.

Суд вважає безпідставними посилання відповідача на положення ст.120 Земельного кодексу України, оскільки вказана норма встановлює юридичні підстави набуття права користування земельною ділянкою у разі переходу до особи права власності на об'єкти нерухомості, що розташовані на земельній ділянці, однак не встановлює та не регламентує обов'язку набувача цього права сплачувати земельний податок.

Крім того, наказом від 06 липня 2018 року №602 Міністерство фінансів України затверджено узагальнюючі податкові консультації деяких питань оподаткування платою за землю. В Узагальнюючій податковій консультації щодо сплати земельного податку власником нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці, права на яку у такої особи не оформлені, визначено, що особа, яка володіє нерухомим майном, що розташоване на земельній ділянці, права на яку для такої особи не оформлені, не можна вважати платником земельного податку в розумінні статті 269 Податкового кодексу України до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі у порядку визначеному законом. До такого моменту зазначена особа відповідно до вимог Податкового кодексу України не повинна сплачувати земельний податок.

Згідно п.п.14.1.173 п.14.1 ст.14 ПК України узагальнююча податкова консультація - оприлюднення позиції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, що склалася за результатами узагальнення індивідуальних податкових консультацій, наданих контролюючими органами платникам податків, та/або у разі виявлення обставин, що свідчать про неоднозначність окремих норм такого законодавства.

Відповідно до п.53.1 ст.53 Податкового кодексу України не може бути притягнуто до відповідальності, включаючи фінансової (штрафні санкції та/або пеня), платника податків (податкового агента та/або його посадову особу), який діяв відповідно до індивідуальної податкової консультації, наданої йому у письмовій формі, а також узагальнюючої податкової консультації, за діяння, що містить ознаки податкового правопорушення, зокрема на підставі того, що у подальшому така податкова консультація була змінена або скасована.

Судом не приймаються до уваги посилання позивача на рішення в адміністративній справі №826/10434/16, яким визнано незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили пункт 5.6 «Положення про плату за землю у м. Києві», яке є додатком 3 до Рішення КМР від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» в редакції рішення КМР від 28 січня 2015 року №58/923 «Про внесення змін до рішення КМР від 23 червня 2011 року №242/5629», оскільки станом на дату винесення спірного податкового повідомлення-рішення відповідач керувався положеннями Рішення КМР від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» (зі змінами і доповненнями, внесеними згідно з рішенням від 11 лютого 2016 року №103/103), що станом на дату винесення рішення у даній справі є чинним.

В свою чергу, обставини наявності у відповідача інформації з Державного земельного кадастру як підстава для нарахування податку на землю при визначенні суми цього податку згідно з податковим повідомленням-рішенням входить до предмету доказування у справі (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2016 у справі №826/14615/16).

Враховуючи, що підставою для нарахування земельного податку є виключно дані Державного земельного кадастру, натомість відповідачем здійснено таке нарахування виходячи з даних, отриманих з неналежних джерел, що мало наслідком неправильне визначення податкового зобов'язання з земельного податку, суд дійшов висновку, що проведений відповідачем розрахунок, на підставі якого винесено спірне податкове повідомлення-рішення, не можна вважати вірним.

З урахуванням наведених норм чинного законодавства України та встановлених обставин справи суд приходить до висновку, що спірне податкового повідомлення-рішення від 23 березня 2018 року №1-2654 є протиправним та підлягає скасуванню.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги наведене, та оцінюючи надані сторонами по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а отже підлягають задоволенню у повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 77, 78, 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (01033, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) від 27 березня 2018 року №1-2654.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (01033, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати в сумі 8 008,50 гривень (вісім тисяч вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова