Справа № 826/2411/17
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Антонюк Н. О., Саприкіної І. В.
на постанову від 4 грудня 2018 року у справі № 826/2411/17 (провадження
№ 11-610апп18)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Юбі Форм» до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловської Ганни Олегівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу БілицькоїВалентини Миколаївни, треті особи: ТОВ «Торговий дім «Дарниця», Компанія «Канела Інвестмент Лімітед» (далі - Компанія), про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування рішень
Короткий виклад історії справи
У лютому 2017 року ТОВ «Буд-ВВВ» звернулося до адміністративного суду з позовом та просило:
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 27 липня 2017 року позов задовольнив.
У ході розгляду справи суд установив, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 5 серпня 2011 року у справі № 2-4127/10 частково задоволено позовні вимоги ТОВ «Торговий дім «Дарниця», ТОВ «Росичі» до ОСОБА_7 про визнання права власності та, зокрема, визнано за ТОВ «Торговий дім «Дарниця» право власності на нежитлові приміщення підвального та першого поверхів загальною площею 2 862,4 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (літ. «А»), як на окремий об'єкт нерухомого майна.
18 березня 2013 року між ТОВ «Фінансова компанія «Надбання» (Первісний кредитор) і ТОВ «Буд-ВВВ» (Новий кредитор) укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги (про заміну кредитора у зобов'язанні). За умовами вказаного договору Первісний кредитор передав, а Новий кредитор прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов'язань ТОВ «Торговий дім «Дарниця» (Боржник) за договором на відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 30 березня 2006 року № 12/КВ-06 та додаткових договорів до нього, що перелічені у підпункті 1.1.1 пункту 1.1 зазначеного договору (Основний договір), а саме право вимоги щодо повернення отриманих сум кредитних коштів та процентів за користуванням кредитом. Загальна сума вимог, які виникли і нараховані за вказаними кредитними договорами на день укладання цього договору, складала 18 млн. 606 тис. 230 грн 10 коп. Ціна відступлення права вимоги за кредитними договорами, що передаються за цим договором від первісного кредитора до нового кредитора за домовленістю сторін, становила 8 млн 150 тис. грн.
Крім того, за умовами зазначеного договору разом з правом вимоги зобов'язань, що передаються за цим договором, до Нового кредитора у повному обсязі переходять усі права за договором, що забезпечують виконання зобов'язань за Основним договором, зокрема, права іпотекодержателя, що виникають за іпотечним договором від 30 березня 2006 року № 12/Zкіп-06.
19 березня 2013 року між ТОВ «Буд-ВВВ» (Іпотекодержатель) і ТОВ «Торговий дім «Дарниця» (Іпотекодавець) укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя (далі - Договір від 19 березня 2013 року), за умовами якого Іпотекодавець передає у власність Іпотекодержателя, а Іпотекодержатель приймає від Іпотекодавця і набуває право власності на предмет іпотеки за іпотечним договором від 30 березня 2006 року № 12/Zкіп-06, а саме: нежитлові приміщення підвального та першого поверхів (в літ. «А»), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 2862,4 кв. м.
12 травня 2016 року приватний нотаріус Павловська Г. О. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям нових розділів):
Зазначені договори купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 травня 2016 року були посвідчені приватним нотаріусом Білицькою В. М. та зареєстровані в Реєстрі за № 945 і № 944.
20 травня 2016 року приватний нотаріус Білицька В. М. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень:
За даними інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 22 листопада 2016 року № 73565643 та 13 січня 2017 року № 78075556 на час вчинення приватними нотаріусами Павловською Г. О. та Білицькою В. М. реєстраційних дій з нерухомим майном (нежитловими приміщеннями підвального та першого поверхів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1) і прийняття 12, 20, 21 травня 2016 року оскаржуваних рішень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містилася інформація про прийняття:
- державним реєстратором Валявським О. А. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 квітня 2016 року (індексний номер 29442381) щодо арешту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (літера А), про що внесений запис про обтяження за № 14345096. Підстава виникнення обтяження: постанова ВДВС Дарницького районного управління юстиції в м. Києві від 27 квітня 2016 року № 50977256 про арешт майна боржника та заборону на його відчуження;
- державним реєстратором ПастуховськоюН. В. (Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 березня 2015 року (індексний номер 20326493) щодо арешту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, про що внесений запис про обтяження за № 9200218. Підстава виникнення обтяження: ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 26 березня 2015 року № 753/5782/15-к.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вказав на те, що реєстрація права власності на спірні об'єкти нерухомості була здійснена з порушенням чинного законодавства, оскільки, по-перше, рішенням суду не було визнано за ТОВ «Торговий дім «Дарниця» права власності на два об'єкти нерухомого майна, а лише на один, по-друге, відкриття нового розділу щодо об'єкта власності зумовило виникнення подвійної реєстрації права на одне й теж ж саме майно, що суперечить вимогам чинного законодавства, по-третє, починаючи з 27 березня 2015 року та з 27 квітня 2016 року на спірне нерухоме майно накладено заборону на відчуження, записи про що до нових розділів не перенесені, по-четверте, посилання третіх осіб на недійсність договору не спростовує допущених при проведенні державної реєстрації прав порушень.
Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 19 грудня 2017 року постанову суду першої інстанції скасував, провадження у справі закрив на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) та роз'яснив, що цей спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для закриття провадження в адміністративній справі мотивований тим, що підставами цього позову визначено, зокрема, обставини неправомірності, на думку позивача, набуття третіми особами права власності на спірні об'єкти нерухомого майна, що, на переконання ТОВ «Буд-ВВВ», порушує його право як іпотекодержателя. Тобто, в основу обґрунтування протиправного характеру оскаржуваних дій та рішень приватних нотаріусів покладено не порушення порядку та процедури проведення державної реєстрації права власності, а відсутність такого права в осіб, за якими у подальшому таке право було зареєстровано.
Наведені обставини, на переконання апеляційного суду, свідчать про існування у цих правовідносинах спору про право.
Не погодившись із рішенням апеляційного суду, ТОВ «Буд-ВВВ» подало касаційну скаргу, в якій, з посиланням на порушення судом норм процесуального права, порушено питання про скасування постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року та залишення в силі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2017 року.
У касаційній скарзі зазначено, що право власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (літ. «А»), у цій справі ним не оспорюється, звернення позивача до суду направлене на встановлення відповідності вимогам чинного законодавства України дій приватних нотаріусів як державних реєстраторів при здійсненні державної реєстрації прав на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 5 серпня 2011 року у справі № 2-4127/10 та договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 травня 2016 року, укладених між ТОВ «Торговий дім «Дарниця» та Компанією. Тобто, на переконання скаржника, спір у цій справі є публічно-правовим та підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до статті 52 КАС суд касаційної інстанції замінив позивача ТОВ «Буд-ВВВ» його процесуальним правонаступником у цій справі - ТОВ «Юбі Форм», представник якого в судовому засіданні підтримав доводи та вимоги касаційної скарги.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року касаційну скаргу ТОВ «Юбі Форм» залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року - без змін.
Основні мотиви, викладені у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду
На обґрунтування своєї позиції Велика Палата Верховного Суду зазначає, що ТОВ «Юбі Форм» оскаржує до адміністративного суду дії суб'єктів владних повноважень - державних реєстраторів, пов'язані з реєстрацією права власності третіх осіб, посилаючись при цьому на недотримання цими суб'єктами встановленого законом порядку проведення такої реєстрації.
Та поряд із цим позивач наголошує як у позовній заяві, так і в касаційній скарзі на порушенні оскаржуваними рішеннями його майнового права на згадане вище спірне нерухоме майно як власника предмета іпотеки, яке до того ж заперечується третіми особами.
Тобто звернення ТОВ «Юбі Форм» до суду із цим позовом покликане необхідністю захисту його прав не у сфері публічно-правових відносин, а його майнових прав, що виключає розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, ураховуючи суть спірних правовідносин та їх суб'єктний склад, дійшов правильного висновку про непоширення на цей спір юрисдикції адміністративних судів та необхідність його вирішення в порядку господарського судочинства.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 КАС суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Розглядаючи справу, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що спір у цій справі є приватноправовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, проте з таким висновком не погоджуємося з огляду на таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Акти, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Конституційний Суд України зазначив, що КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні № 6-зп від 25 листопада 1997 року сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції Українимає бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю й обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно із частиною першою статті 4 КАС адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, тобто спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
З наведеного випливає, що КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджуваних порушень прав чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.
Предметом позовних вимог у цій справі є скасування рішень відповідачів про державну реєстрацію у травні 2016 року за ТОВ «Торговий дім «Дарниця», а потім за Компанією права власності на нежитлові приміщення, право власності на які раніше було зареєстроване за позивачем.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачі, приймаючи вказане рішення, порушили вимоги чинного законодавства, зокрема Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1952-IV) та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 щодо встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а також щодо неврахування інформації про державну реєстрацію обтяжень у зв'язку з арештами нежитлових приміщень.
Отже, предметом доказування в цій справі є обставини, що підтверджують законність чи незаконність прийнятих відповідачами рішень, які за своєю юридичною природою є рішеннями суб'єктів владних повноважень та повинні прийматися в порядку, на підставі та у спосіб, визначені законом.
Незважаючи на те, що оскаржувані реєстраційні дії були вчинені за заявою третіх осіб, втручання в права позивача було здійснено державними реєстраторами шляхом прийняття оскаржуваних рішень без дотримання встановленої законом процедури.
Вважаємо, що дослідженню в цій справі підлягають владні, управлінські рішення відповідачів щодо державної реєстрації речових прав, прийняті/вчинені відповідачами як суб'єктами владних повноважень.
Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом № 1952-IV.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно зі статтею 11 цього Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
На підставі пункту 2 частини першої статті 10 Закону № 1952-IV нотаріус є державним реєстратором.
Таким чином, державний реєстратор (нотаріус, як державний реєстратор) є суб'єктом владних повноважень, а правовідносини, які виникають між ним та заявником прав чи їх обтяжень - публічно-правовими. Захист прав та інтересів відповідного заявника від порушень з боку цього суб'єкта владних повноважень, якщо ці порушення полягають, наприклад, у перевищенні повноважень, недотриманні строків, процедури, умов та інших визначених законом особливостей вчинення реєстраційних дій, є завданням адміністративного судочинства та має відбуватися у відповідному порядку.
На нашу думку, вимоги щодо реєстрації майна, інших реєстраційних дій можуть розглядатися судами в порядку цивільного чи господарського судочинства (залежно від суб'єктного складу), якщо такі вимоги є похідними (задоволення яких залежить від задоволення іншої - основної позовної вимоги) від спору щодо такого майна або майнових прав у зв'язку з оскарженням заінтересованою особою не самої реєстраційної дії (рішення), а підстави її проведення.
Вимога про оскарження реєстраційної дії може бути похідною вимогою, якщо вона заявлена разом із основної вимогою, наприклад такою, як вимога про визнання правочину недійсним чи витребування майна із чужого незаконного володіння.
Якщо ж позивач обґрунтовує незаконність відповідної реєстраційної дії саме порушенням з боку державного реєстратора під час її здійснення, то така вимога не є похідною від будь-якої іншої вимоги, а є основною вимогою і має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Таке розмежування обумовлене й обсягом судового контролю в адміністративному судочинстві, визначеним частиною другою статті 2 КАС, який не охоплює оцінки правомірності діянь/рішень суб'єкта владних повноважень з огляду на наслідки, які це діяння/рішення спричинили, чи правомірності юридичного факту, що став підставою реєстрації.
Зі змісту позовних вимог убачається, що предметом перевірки в цій справі є виключно дотримання державними реєстраторами (як суб'єктами владних повноважень) під час виконання покладених на них законом публічно-владних управлінських функцій установленого законом порядку прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зокрема правомірність здійснення повторної реєстрації права власності на нежитлові приміщення в разі наявного та зареєстрованого тотожного права на ті самі приміщення за іншим власником.Питання правомірності чи неправомірності набуття позивачем, ТОВ «Торговий дім «Дарниця» або Компанією права власності на згадані вище приміщення перед судом не порушено.
Таким чином, спір у цій справі не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Положеннями Закону № 1952-IV визначено порядок державної реєстрації прав, який включає перевірку документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав або прийняття рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (частина четверта статті 18 Закону № 1952-IV).
Частиною третьою статті 10Закону № 1952-IVпередбачено, що державний реєстратор:
- встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;
- перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;
- під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов'язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі;
- під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Із системного аналізу законодавчо закріпленої компетенції державного реєстратора вбачається, що одним з його обов'язків є встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. І для перевірки цієї інформації з метою недопущення одночасного існування подвійної державної реєстрації прав державний реєстратор не лише вправі, а й повинен, зокрема, запитувати від відповідних органів інформацію, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, вимагати за потреби подання додаткових документів тощо.
Такий обов'язок узгоджується із закріпленими частиною першою статті 3 Закону № 1952-IVзасадами державної реєстрації прав, зокрема щодо гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (пункт 1).
Законодавець поклав на відповідних посадових осіб обов'язок під час реєстрації перевіряти відповідність нормам законодавства форми таких правочинів, відсутність суперечності зареєстрованих прав і тих, що подаються до реєстрації, та в деяких випадках - факт виконання умов правочину. Зазначене свідчить, що реєстрація прав на нерухоме майно не є автоматичною, здійснюється не за явочним принципом. Приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідна посадова особа здійснює дії по аналізу поданих документів, зареєстрованих прав тощо та приймає відповідне рішення про здійснення реєстрації або про відмову у здійсненні такої реєстрації, яке є обов'язковим для заявника.
Діяльність з державної реєстрації речових прав в такому випадку має організуючий, виконавчо-розпорядчий, підзаконний характер, здійснюється державним органом або суб'єктом з делегованими державою повноваженнями, тому має всі ознаки діяльності з державного управління. Суб'єкт такої діяльності здійснює від імені і за дорученням держави функції з контролю у сфері державної реєстрації (зокрема перевіряє подані документи), приймає обов'язкові для заявника управлінські рішення, тому має всі ознаки суб'єкта владних повноважень. Такі управлінські відносини за участю суб'єкта владних повноважень, що врегульовані нормами саме адміністративного законодавства, є адміністративними правовідносинами.
Здійснюючи дії при перевірці поданих документів, співставлення зареєстрованих та заявлених до реєстрації прав, державна реєстрація по суті є інститутом превентивного правосуддя, оскільки запобігає порушенню прав та законних інтересів власників, заставодержателів тощо від порушень внаслідок незаконних реєстраційних дій, тим самим зменшуючи кількість звернень до суду з вимогами про визнання реєстраційних дій незаконними.
Тому вважаємо неправильною позицію про те, що рішення державного реєстратора не можуть бути предметом судового контролю окремо від вимог, заявлених у цивільному чи господарському спорі, навіть у разі наявності порушень законодавства з боку державного реєстратора під час виконання ним своїх повноважень.
Позивач наголошував, що наявність такої суперечності між заявленими ТОВ «Торговий дім «Дарниця» та зареєстрованими правами ТОВ «Юбі Форм» в розумінніпункту 5 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV є підставою для відмови вдержавній реєстрації прав.
Водночас позивач стверджував, що неналежне виконання відповідачами своїх обов'язків під час розгляду заяв про державну реєстрацію права власності на вказані вище приміщення, яке полягало у відсутності перевірки факту існування реєстрації права власності на ці ж нежитлові приміщення у позивача, призвело до подвійної державної реєстрації права власності.
Отже, обсяг та зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що незгода з рішенням відповідача у зв'язку з недотриманням ним вимог законодавства, яке визначає підстави та порядок проведення реєстраційних дій, спричиняє публічно-правовий спір, пов'язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.
До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.
Спір у цій справі стосується виключно проведення державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення, а не підстав набуття такого права, та не є спором про право. Такі вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки спір виник унаслідок виконання відповідачами владних управлінських функцій та має публічно-правовий характер.
Крім того, відповідно до пункту 9 частини першої статті 4 КАС відповідачем є суб'єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
На нашу думку, належним відповідачем у цій справі повинен бути суб'єкт владних повноважень, рішення якого оскаржується у зв'язку з порушенням вимог законодавства.
Ураховуючи наведене, не погоджуємось із висновком Великої Палати Верховного Суду про те, що зазначена категорія спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів.
За наведених обставин вважаємо, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що цей спір підлягав розгляду в порядку адміністративного судочинства. Відтак касаційна скарга підлягала задоволенню, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Судді Великої Палати
Верховного Суду О. Б. Прокопенко