Справа № 810/5101/18
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2018-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2018 року № 810/5101/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (07400, АДРЕСА_1) з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (м. Київ, вул. Володимирська, 15), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Київській області щодо не розгляду заяви про призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1, як інваліду ІІ групи у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з проходження служби в ОВС;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в Київській області здійснити виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму (на день встановлення інвалідності), встановленого законом для працездатних осіб, як інваліду ІІ групи.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач, всупереч вимогам Закону України "Про Національну поліцію" та постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції", безпідставно листом від 23.07.2018 № 1029/109/22/1-18 відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги .

Відповідач позов не визнав та подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що при розгляді заяви позивача щодо виплати одноразової грошової допомоги як працівнику міліції та долучених до неї документів встановлено, що підстави для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності відсутні. Так, відповідач пояснив, що Верховною Радою України 02.07.2015 було прийнято Закон України "Про Національну поліцію", який згідно з пунктом 1 Розділу ХІ Прикінцевих і перехідних положень набрав чинності 07.11.2015, а відповідно до пункту 5 розділу ХІ Прикінцевих і перехідних положень - Закон України "Про міліцію" втратив свою чинність. Таким чином, право у позивача на отримання одноразової грошової допомоги виникло у період дії Закону України "Про Національну поліцію", а не Закону України "Про міліцію", у зв'язку з чим просив суд у задоволенні позову відмовити.

Також відповідач вважає, що відсутні законодавчо визначені обставини для виплати позивачеві одноразової грошової допомоги оскільки останній був звільнений за власним бажанням.

Позивачем надано відповідь на відзив, в якому він вважає твердження ГК НП в Київській області хибними, надуманими та такими, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.10.2018 відкрито спрощене провадження у справі без виклику сторін та проведення судового засідання.

Розглянувши подані документи та матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 є громадянином України, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 що підтверджується копією паспорта серії АА 298641.

Позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 05.04.1999 по 06.11.2015, а у подальшому з 07.11.2015 по 26.01.2016 проходив службу у Національної поліції України, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача.

Згідно з витягом з наказу Головного управління Управління МВС України в Київській області від 26.01.2016 №21 о/с підполковника поліції ОСОБА_1, начальника сектора відділення поліції в аеропорту «Бориспіль» Бориспільського відділу поліції, 26 січня 2016 року звільнено за власним бажанням у запас Збройних Сил відповідно до п.9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0198401 за результатами первинного огляду ОСОБА_1 з 23.05.2016 встановлено третю групу інвалідності внаслідок захворювання, що пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.17).

Свідоцтвом про хворобу від 26 лютого 2016 року №140/Зв також підтверджено наявність у позивача захворювання, що пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Позивач звернувся до Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою про виплату одноразового грошової допомоги у зв'язку із встановленням третьої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Листом від 22.06.2016 №29/В-385 Головне управління Національної поліції в Київській області відмовило позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» не передбачено виплати одноразової грошової допомоги поліцейському в результаті встановлення інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Позивач, не погодившись з такою відмовою, звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання протиправними дії Головного управління Національної поліції в Київській області від 22.06.2016 щодо не призначення та невиплати йому одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - як інваліду ІІI групи.

26.10.2016 за вказаною позовною заявою було відкрито провадження №361/6021/16-а, яку у подальшому було залишено без розгляду.

21.08.2017 позивач повторно звернувся до Головного управління Національної поліції в Київській області з письмовою заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку з отриманням III групи інвалідності через захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до тверджень позивача, що не було спростовано відповідачем ним не було отримано з даного приводу жодної офіційної відповіді, однак у телефонному режимі відповідач повідомив позивача, що його заяву задоволено.

Суд звертає увагу на те, що дана обставина також підтверджується змістом листа відповідача від 23.07.2018 №1029/109/29/1-18, відповідно до якого Головне управління Національної поліції в Київській області повідомило позивача, що прийняте рішення про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги було скасовано у зв'язку з тим що позивач звільнений з поліції за власним бажанням на підставі пп. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", що свідчить про відсутність правових підстав для застосування положень статті 97 Закону України «Про Національну поліцію (а.с.24).

У зв'язку із повторним оглядом, що проводився 13.06.2018, позивачеві з 01 червня 2016 року встановлено другу групу інвалідності внаслідок захворювання пов'язаного з проходженням служби в ОВС. Дана обставина підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0148731 від 13.06.2018 (а.с.21).

14 червня 2016 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою (рапортом) про виплату йому одноразової грошової допомоги. Однак отримав відмову, що викладена у листі від 23.07.2018 №1029/109/29/1-18 (а.с.24).

Свою відмову, як вже було зазначено судом, відповідач мотивував відсутністю у позивача права на отримання допомоги у зв'язку із тим, що позивач звільнився зі служби за власним бажанням, а відтак відсутні законодавчо визначені обставини щодо такої виплати.

Не погоджуючись із вказаною відмовою позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, застосовуючи нормативно-правові акти, які були чинними як на дату встановлення позивачеві інвалідності так і дату виникнення спірних правовідносин суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII "Про Національну поліцію".

До набрання чинності вказаним Законом порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами статті 23 Закону України від 20.12.1990 № 565-XII "Про міліцію" і Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 (далі - Порядок та умови № 850).

Так, відповідно до статті 23 Закону України "Про міліцію", у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання вимог статті 23 Закону України "Про міліцію" постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 затверджено Порядок та умови № 850.

Відповідно до пункту 3 Порядку та умов № 850, грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії (пункт 2 Порядку та умов № 850).

Згідно з пунктом 5 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", який набрав чинності 07.11.2015, визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про міліцію".

Разом з тим, за змістом пункту 15 Прикінцевих положень Закону України "Про Національну поліцію", за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Згідно зі статтею 97 Закону України "Про Національну поліцію", право на отримання одноразової грошової допомоги виникає з часу встановлення інвалідності та порядок і умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 99 Закону України "Про Національну поліцію", розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97-101 Закону України "Про Національну поліцію", наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 № 4 затверджений Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (далі - Порядок № 4), який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12.09.2016 № 916, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України за № 1277/29409 від 22.09.2016, пункт 5 Розділу 1 Порядку № 4 доповнено підпунктом 4, яким передбачено призначення поліцейському одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності, чи втрати працездатності, яка виникла внаслідок отриманого поліцейським захворювання або поранення (контузії, травми, каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

Підпунктом 4 пункту 5 розділу 1 Порядку № 4 роз'яснено значення терміну "пов'язаного з проходженням служби в поліції", що визначає випадки, за яких призначається ОГД у разі загибелі (смерті), інвалідності чи втрати працездатності поліцейського. Так, пов'язаною з проходженням служби в поліції (пункти 4, 6 частини першої статті 97 Закону України "Про Національну поліцію") є обставина, яка виникла внаслідок отриманого захворювання або поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Порядку № 4, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського (пункт 3 Розділу ІІІ Порядку № 4).

Оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги як відповідно до статті 23 Закону України "Про міліцію" так і статті 97 Закону "Про Національну поліцію" виникає з часу встановлення інвалідності суд дійшов висновку, що правила пункту 15 Прикінцевих положень Закону України "Про Національну поліцію" поширюються виключно на тих працівників поліції, яким інвалідність встановлена до 07.11.2015.

Судом встановлено, що 07.11.2015 позивача прийнято на службу до Національної поліції, зі служби в поліції звільнено з 26.01.2016, інвалідність встановлена позивачеві з 23.05.2016, тобто після звільнення зі служби в поліції.

Відтак, право у позивача на отримання одноразової грошової допомоги виникає та може бути така допомога призначена відповідно до статті 97 Закону України "Про Національну поліцію" та «Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського» (затв. наказом МВС України від 11.01.2016 № 4).

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії та саме у зв'язку із звільненням осіб, що перебували у трудових відносинах безпосередньо в Національній поліції та інвалідність яких настала після 07.11.2015, міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №695/102/17, від 13 червня 2018 року у справі №822/1666/16, від 07.03.2018 у справі № 554/155/17, від 05.06.2018 у справі № 810/2646/16, від 31.07.2018 у справі № 761/22895/17, від 11 грудня 2018 року справа №711/925/17 і, відповідно до частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як встановлено судом, позивачем на адресу начальника ГУ НП в Київській області 14.06.2018 повторно було скеровано заяву (рапорт), яка надійшла 14.06.2018 та зареєстрована за № 13-535, в якій позивач просив провести виплату одноразової грошової допомоги у зв'язку з тим, що отримав ІІ групу інвалідності, яка пов'язана із проходженням служби в ОВС (а.с. 23) Крім цього, у даній заяві зазначив, що документи стосовно первинного огляду були надані до заяви від 21.08.2017.

До вищевказаної заяви позивачем було додано копії усіх необхідних документів.

Жодних тверджень про те, що додані до заяви документи є недостовірними чи неповними, матеріали справи не містять.

Разом з цим, матеріали справи містять лист - відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивачеві (а.с.24).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 97 Закону України "Про Національну поліцію", одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі: визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Пунктом 8 Порядку № 4 передбачено, якщо поліцейському протягом двох років після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Слід зазначити, що аналогічна норма міститься і у Порядку № 850.

Оскільки позивачеві з 23.05.2016 встановлено IІІ (третю) групу інвалідності в результаті захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.17), а саме у період, коли діяв Закон України "Про Національну поліцію", а ІІ (друга) групу інвалідності встановлена з 01.06.2018, тобто за межами строку, передбаченого пунктом 8 Порядку № 4 (2 роки і 8 днів) суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі, передбаченому статтею 99 Закону України "Про Національну поліцію", а саме 70 розмірів прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб у зв'язку із встановленням ІІІ (третьої) групи інвалідності.

Щодо твердження позивача про те, що він має право на отримання одноразової грошової допомоги саме в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму згідно з Порядком та умовами № 850 та на підставі статті 23 Закону України "Про міліцію" і абзацу 3 пункту 15 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", суд зазначає, що вони є помилковими з огляду на викладене вище.

Як вже було встановлено судом, позивач отримав ІІ (другу) групу інвалідності за межами дворічного строку, як то передбачено положеннями чинного законодавства, а відтак втратив право на отримання одноразової грошової допомоги саме як особа, що отримала інвалідність ІІ групи.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до правової позиції Європейського Суду у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Враховуючи вищевикладені положення норм чинного законодавства, у взаємозв'язку із встановленими судом обставинами та дослідженими на їх обґрунтування письмовими доказами, суд прийшов до висновку, що відмова Головного управління Національної поліції в Київській області у призначенні, нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1, у зв'язку із встановленням йому третьої групи інвалідності, не ґрунтується на нормах чинного законодавства, є безпідставною, необґрунтованою та такою, що прийнята не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України "Про Національну поліцію" та Порядку № 4.

Також суд враховує ту обставину, що чинне законодавство не ставить у залежність наявність права та виплату одноразової грошової допомоги у зв'язку із інвалідністю особи від підстав її звільнення зі служби.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У постанові Верховного Суду від 24.04.2018 №712/8827/17, суд зробив правовий висновок, що зобов'язання державний орган нарахувати та виплатити позивачу у визначеному розмірі одноразову грошову допомогу у зв'язку зі встановленням інвалідності буде становити втручання у дискреційні повноваження.

Слід зазначити, що повноваження адміністративного суду визначені у ст. 245 КАС України. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії (п. 4 ч. 2).

Відповідно до ч. 4 цієї статті у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У постанові від 05.05.2018 у справі № 826/9727/16 Верховний Суд зробив висновок, що суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов:1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

В контексті обставин цієї справи, передумовою прийняття відповідачем рішення є не лише отримання заяви позивача, але й її розгляд.

У цій справі розгляд заяви та документів відбувся та не було встановлено їх неналежність та подання їх не у повному обсязі.

Зважаючи на природу та підстави даного спору та, оскільки спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково з огляду на мотиви, викладені у даному рішенні.

Таким чином, вимога позивача про зобов'язання Головне управління Національної поліції в Київській області призначити, нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1, у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, підлягає задоволенню виключно з урахуванням положень підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 99 Закону України "Про Національну поліцію" та пункту 8 Порядку № 4, із розрахунку 70 розмірів прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб.

Більш того, як вбачається із самого рапорту позивача він не просив відповідача призначити йому одноразову допомогу відповідно до положення статті 23 Закону України від 20.12.1990 № 565-XII "Про міліцію" і Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850.

Відтак, відповідач з даного приводу не висловлював власну правову позицію.

З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Згідно з приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Тобто, обов'язок доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень одночасно покладено на усіх учасників процесу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірності прийнятого рішення у вигляді відмови у призначенні, нарахуванні та виплаті позивачеві одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням другої групи інвалідності. Натомість позивачем підтверджено належними та допустимими доказами наявність за нею права на отримання вищевказаної одноразової грошової допомоги, однак, з урахуванням висновків суду та встановлених обставин, не у спосіб, передбачений статтею 23 Закону України від 20.12.1990 № 565-XII "Про міліцію" і Порядку та умов № 850, а відповідно до норм Закону України "Про Національну поліцію" та Порядку № 4.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню із наданими суду повноваженнями в порядку статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, із використанням іншого способу судового захисту, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів позивача.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", а також, враховуючи відсутність витрат пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Київській області ( , м. Київ, вул. Володимирська, 15) щодо непризначення та невиплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 (07400, АДРЕСА_1) у розмірі 70 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату, як інваліду ІІІ групи відповідно до вимог Порядку та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4.

Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Київській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (07400, АДРЕСА_1), одноразову грошову допомогу у зв'язку з встановленням IIІ групи інвалідності в розмірі, визначеному статтею 99 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (70 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 01 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату) в порядку, передбаченому Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, ві дмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Повне рішення виготовлено 22.12.2018

Суддя Панченко Н.Д.