Справа № 800/24/17(800/451/15)
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Британчука В. В., Лященко Н. П., Ситнік О. М., Ткачука О. С.
на постанову від 18 жовтня 2018 року у справі № 800/24/17 (провадження
№ 11-578сап18)
за позовом ОСОБА_7 до Вищої ради правосуддя (правонаступника Вищої ради юстиції; далі - ВРП, ВРЮ відповідно) про визнання протиправним та скасування рішення
У грудні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до Вищого адміністративного суду України з позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення ВРЮ від 5 листопада 2015 року № 810/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області ОСОБА_7. з посади за порушення присяги» (далі - Оскаржуване рішення, Рішення ВРЮ).
Позов мотивовано тим, що Оскаржуване рішення, яким до ОСОБА_7 було застосовано дисциплінарну відповідальність у вигляді подання про звільнення з посади, є неправомірним, суперечить нормам законодавства України та міжнародного права, не відповідає позиціям, викладеним у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 27 травня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України». Крім того, позивачка зазначає, що всі допущені процесуальні помилки були виправлені судом апеляційної інстанції.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 2 лютого 2016 року позов ОСОБА_7 було задоволено: визнано незаконним та скасовано Рішення ВРЮ.
Ухвалюючи це рішення, Вищий адміністративний суд України виходив з установленого ним факту, що слідчий суддя ОСОБА_7. під час розгляду клопотань та прийняття ухвал не допускала свідомого і систематичного порушення законів України, здійснюючи правосуддя, та не порушувала присягу судді. ВРЮ хибно погодилася з висновком Тимчасової спеціальної комісії (далі - ТСК) про вчинення позивачем дій усупереч нормам Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) при ухваленні цих рішень. Суд зазначив, що під час прийняття оскаржуваного рішення, ВРЮ не зважила на те, що звільнення за порушення присяги є найсуворішою санкцією для судді, який вчинив діяння, несумісне з посадою, не врахувала стажу роботи ОСОБА_7 на посаді судді, стану її здоров'я, її позитивної характеристики. Крім того, Вищий адміністративний суд України вказав, що ВРЮ під час прийняття оскаржуваного рішення не врахувала строку застосування до судді дисциплінарного стягнення.
Верховний Суд України постановою від 22 листопада 2016 року частково задовольнив заяву ВРЮ подану на підставі пункту 4 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, постанову Вищого адміністративного суду України від 2 лютого 2016 року скасував, а справу передав на новий розгляд до цього ж суду.
При цьому Верховний Суд України послався на те, що рішення Вищого адміністративного суду України не містить у повній мірі мотивів заперечення та правових висновків, сформульованих за наслідками дослідження і юридичної оцінки всіх питань, серед яких: які дії, вчинки чи проступки стали підставами для ухвалення оскаржуваного рішення; чи була передбачена відповідальність судді за ці дії; чи немає обставин, що виключають її настання; чи законним і обґрунтованим є це рішення; чи співмірна (не є явно несправедливою або свавільною) міра відповідальності, якщо так, то які аргументи свідчать про це; чи не були порушені права судді, за яких рішення про його відповідальність за порушення присяги має викликати обґрунтовані сумніви в його законності, інші обставини, що стосуються предмета судового контролю.
Крім того, Верховний Суд України не погодився з висновком Вищого адміністративного суду України в частині застосування строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, зазначивши, що після набрання чинності Законом України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) уповноважений орган має вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання чинності Законом № 192-VIII, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 Закону 2453-VI.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 12 січня 2018 року прийняв до провадження справу на підставі пункту 5 розділу VII «Перехідні положення» КАС та рішенням від 16 квітня 2018 року позов задовольнив: визнав протиправним і скасував Рішення ВРЮ від 5 листопада 2015 року.
У травні 2018 року ВРП звернулася до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою на вказане рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, в якій, посилаючись на неправильне та неповне дослідження судом доказів і встановлення обставин у справі, порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ВРП задоволено: рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_7
Зазначене рішення Велика Палата Верховного Суду прийняла, враховуючи таке.
Указом Президента України від 13 серпня 2002 року № 717/2002 ОСОБА_7 призначена на посаду судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області строком на п'ять років, а Постановою Верховної Ради України від 22 травня 2008 року № 296-VI обрана на посаду вказаного суду безстроково.
У січні 2014 року ОСОБА_7 як слідчий суддя здійснювала розгляд клопотань про застосування запобіжного заходу у справах № 709/224/14-к (щодо ОСОБА_8.), № 709/231/14-к (стосовно ОСОБА_11.), № 709/236/14-к (відносно ОСОБА_12 № 709/237/14-к (щодо ОСОБА_13.), № 709/239/14-к (стосовно ОСОБА_14.).
Застосування до підозрюваних запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя ОСОБА_7. мотивувала існуванням ризиків, передбачених пунктами 1, 3-5 частини першої статті 177 КПК, а саме: необхідністю запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим способом, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюються. При цьому суддя ОСОБА_7. зазначила, що обґрунтованість підозри підтверджено доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження. Крім того, суддя, посилаючись на пункт 4 частини другої статті 183 КПК, зазначила про можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за яким законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років.
25 листопада, 9 та 12 грудня 2014 року до ТСК надійшли заяви від Коаліції молодіжних громадських організацій Черкаської області «Молода Черкащина», ОСОБА_15 та Прокуратури Черкаської області про проведення спеціальної перевірки щодо судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області ОСОБА_7. відповідно до Закону України від 8 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні».
3 червня 2015 року ТСК ухвалила висновок № 38/02-15, яким визнала в діях судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області ОСОБА_7. наявність ознак порушення присяги під час розгляду клопотань про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ухвалила направити висновок з матеріалами перевірки до ВРЮ для подальшого розгляду та прийняття рішення.
ВРЮ ухвалою від 24 вересня 2015 року № 692/0/15-15 відкрила дисциплінарну справу щодо судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області ОСОБА_7., а 5 листопада 2015 року, дійшовши висновку про порушення суддею присяги судді, прийняла Оскаржуване рішення.
Рішення ВРЮ обґрунтовано тим, що під час розгляду клопотань про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суддею ОСОБА_7 не було дотримано норм законодавства, не перевірено відповідності змісту клопотань вимогам статті 184 КПК, не встановлено, чи доводять надані стороною обвинувачення докази наявність обґрунтованої підозри, не з'ясовано обставин, які свідчать про недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

З огляду на викладене ВРЮ зробила висновок про те, що допущені суддею ОСОБА_7 порушення норм законодавства порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності, безсторонності та неупередженості, свідчать про несумлінне виконання своїх службових обов'язків, принижують авторитет судової влади і є підставою для внесення подання про звільнення з посади за порушення присяги.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в Оскаржуваному рішенні ВРЮ детально обґрунтувала, у чому виражено допущення позивачем низки істотних порушень норм процесуального права під час винесення ухвал щодо ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14

На думку Великої Палати Верховного Суду, ВРЮ не втручалася в суть постановлених ОСОБА_7 судових рішень, а, спираючись на наявні матеріали, констатувала факт невмотивованого обрання щодо підозрюваних осіб запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, недотримання вимог щодо всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин справ та вирішення їх відповідно до закону.

Оцінивши наявні у справі матеріали та враховуючи встановлені у ході дисциплінарного провадження обставини, ВеликаПалата Верховного Суду не знайшла підстав для сумніву в обґрунтованості висновків ВРЮ щодо існування фактів допущення суддею істотних порушень принципу верховенства права, необ'єктивного та несправедливого здійснення правосуддя з огляду на установлені факти невмотивованого обрання щодо підозрюваних осіб запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, наслідком чого є порушення їх права на справедливий судовий розгляд у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року

(далі - Конвенція) та підрив суспільної довіри до правосуддя.

Відповідно до частини третьої статті 34 КАС суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.

З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося з огляду на таке.

Не надаючи безпосередньої оцінки законності й обґрунтованості винесених ОСОБА_7 ухвал, що стали підставою для притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, хочемо зосередити увагу на відповідності Оскаржуваного рішення ВРЮ основоположним принципам демократії, міжнародним стандартам та наголосити на межах судового контролю за здійсненням адміністративними органами владних повноважень.

Одним з найбільших досягнень демократії є справді незалежна судова влада. Незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами Україні (стаття 126 Конституції України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) зазначено, що незалежність суддів є невід'ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності.

Пунктами 66, 69 розділу VII Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року визначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості. Дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав своїх обов'язків ефективно та належним чином. Такі провадження повинен проводити незалежний орган влади або суд із наданням гарантій справедливого судового розгляду і права на оскарження рішення та покарання. Дисциплінарні санкції мають бути пропорційними.

Відповідно до пункту 18 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада 1985 року № 40/32 та від 13 грудня 1985 року № 40/146, судді можуть бути звільнені з посади тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов'язки чи поведінки, невідповідної посаді, яку вони займають.

На нашу думку, для звільнення мають існувати серйозні підстави неналежної поведінки чи некомпетентності або значне порушення визначених законом дисциплінарних правил або кримінально-правових норм.

У висновках № 3 (2002) та № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, та щодо якості судових рішень зазначено, що «…неприйнятною є можливість притягнення судді до відповідальності за здійснення своїх обов'язків, крім випадку умисного правопорушення при здійсненні судових функцій. Консультативна рада європейських суддів наголошує, що зміст конкретних судових рішень контролюється головним чином за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ.

Щоб виправдати дисциплінарне провадження, порушення має бути серйозним та кричущим. Основою для розслідування не може бути просте недотримання професійних стандартів, викладених у правилах поведінки» (пункт 60 Висновку № 3 (2002)).

У пункті 39 Спільного висновку Венеціанської комісії та Дирекції із співпраці Генерального Директорату з прав людини та правових питань Ради Європи щодо Закону України від 13 травня 2010 року № 2181-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо недопущення зловживань правом на оскарження» наголошено: «Контроль над питаннями дисциплінарної відповідальності суддів включає дотримання професійних та особистих обов'язків суддів, однак не передбачає ні можливості перегляду змісту судових рішень, ні оцінки того, як суддя застосовує закон. Виправлення помилок щодо застосування закону під час вирішення справи має здійснюватися шляхом апеляційного перегляду, але не через дисциплінарне провадження».

Відповідно до статті 126 Конституції України суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади.

Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені ВРЮ.

Під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності.

На нашу думку, ВРЮ належним чином не врахувала вказаних обставин при винесенні рішення щодо судді ОСОБА_7., а тому зробила передчасний висновок про наявність підстав для притягнення її до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення саме у виді звільнення.

Так, факт вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку або грубого нехтування обов'язками чи порушення присяги має бути встановлений ВРЮ з урахуванням усіх обставин вчинення такого проступку або нехтування обов'язками чи порушення присяги, наслідків таких дій, умислу судді у вчиненні цих дій та не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підставою для притягнення судді ОСОБА_7. до відповідальності за порушення присяги вказано порушення суддею вимог законодавства під час розгляду клопотань про застосування запобіжного заходу у справах № 709/224/14-к (щодо ОСОБА_8.), № 709/231/14-к (стосовно ОСОБА_11.), № 709/236/14-к (відносно ОСОБА_12 № 709/237/14-к (щодо ОСОБА_13.), № 709/239/14-к (стосовно ОСОБА_14.) та прийняття ухвал, якими зазначені клопотання було задоволено.

Судді Великої Палати Верховного Суду не звернули увагу на те, що відповідач фактично здійснив перевірку правового змісту судових рішень з точки зору дотримання вимог процесуального законодавства, що є порушенням статті 19 Конституції України, чинного національного та міжнародного законодавства та суперечить практиці ЄСПЛ з аналогічних за ситуацією справ.

На нашу думку, висновки про наявність у діях судді порушення присяги ВРЮ зробила на підставі власної оцінки змісту, законності й обґрунтованості судових рішень; власного розуміння фактів; переоцінки доказів та власної оцінки достатності, належності і допустимості таких доказів; аналізу співмірності застосованого судом запобіжного заходу. При цьому протоколи судових засідань як джерело інформації щодо вчинених суддею дій взагалі не аналізувались і правової оцінки їм не надавалося.

Слід ураховувати, що нормативно-правове закріплення отримала лише об'єктивна сторона такого порушення, тоді як обов'язковому встановленню підлягали також наслідки допущених суддею порушень у вигляді істотної шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства і держави та вина судді у формі умислу чи грубої недбалості, як така, що відокремлює умисне порушення від суддівської помилки.

Отже, належній оцінці підлягали обставини справи, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, зокрема, щодо наявності умислу в діях судді, негативних наслідків його дій, а також щодо наявності або відсутності дисциплінарних стягнень у судді.

Разом із тим Рішення ВРЮ не містить висновку щодо умислу судді на порушення норм права чи грубого нехтування обов'язками при постановленні судового рішення, за яке до неї застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади.

ВРЮ вказала, що обрання стосовно ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суперечить нормам Конституції України, КПК, Конвенції та практиці ЄСПЛ.

Водночас ВРЮ не надала жодної оцінки тій обставині, що ці рішення мали різні за характером наслідки для осіб, відносно яких їх було постановлено.

Так, Апеляційний суд Черкаської області ухвалами від 4 лютого 2014 року скасував ухвали слідчого судді ОСОБА_7. від 25 січня 2014 року у справах № 709/224/14-к (стосовно ОСОБА_8.), № 709/237/14-к (стосовно ОСОБА_13.), постановив нові ухвали - про обрання підозрюваним запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло в період доби з 21 години до 6 години наступного дня та зобов'язання їх не відвідувати місця, де проводяться масові заходи громадян.

Ухвалою від 30 січня 2014 року Апеляційний суд Черкаської області скасував ухвалу слідчого судді ОСОБА_7. від 25 січня 2014 року у справі № 709/231/14-к та постановив нову ухвалу - про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту строком 60 днів за місцем проживання, поклавши на нього обов'язок не залишати місце свого проживання з 21 години до 6 години наступного дня та не відвідувати місця масового скупчення людей, які проводять мітинги, збори та інші зібрання.

Отже, у вказаних випадках суд апеляційної інстанції погодився з необхідністю застосування щодо підозрюваних запобіжного заходу, проте, надавши власну оцінку особам підозрюваних, дійшов висновку про застосування іншого виду запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Стосовно підозрюваного ОСОБА_12 Соснівський районний суд міста Черкаси ухвалою від 12 лютого 2014 року застосував запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком 30 днів та звільнив його з-під варти негайно у залі суду. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 18 лютого 2014 року апеляційні провадження у справі № 709/236/14-к за апеляційними скаргами прокурора Прокуратури Чорнобаївського району Черкаської області та захисника ОСОБА_12 - ОСОБА_17 на ухвалу слідчого судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25 січня 2014 року закриті у зв'язку з відмовою від апеляційних скарг.

Підозрюваному ОСОБА_14 Соснівський районний суд міста Черкаси ухвалою від 31 січня 2014 року змінив запобіжний захід із тримання під вартою на особисте зобов'язання. Відповідно до ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 4 лютого 2014 року у справі № 709/239/14-к, апеляційне провадження за апеляційними скаргами прокурора Прокуратури Чорнобаївського району Черкаської області та захисника підозрюваного ОСОБА_14 - адвоката ОСОБА_18 на ухвалу слідчого судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25 січня 2014 року закрите у зв'язку з відмовою апелянтів від апеляційних вимог.

У цих випадках можна зробити висновок, що самі підозрювані погодилися з обраним Соснівським районним судом міста Черкаси видом запобіжного заходу та відмовились від оскарження підстав і необхідності його застосування.

Отже, належної перевірки і ґрунтовної оцінки того, чи призвели дії ОСОБА_7 до негативних наслідків для ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ВРЮ здійснено не було.

Крім того, ВРЮ не врахувала позитивної характеристики ОСОБА_7, яка тривалий час працювала на посаді судді та не мала дисциплінарних стягнень.

Водночас варто окремо наголосити на тому, що скаргу на дії судді ОСОБА_7. подали Коаліція молодіжних громадських організацій Черкаської області «Молода Черкащина», ОСОБА_15 та Прокуратура Черкаської області для проведення спеціальної перевірки на предмет порушення суддею присяги у зв'язку з прийняттям суддею ухвал про застосування запобіжного заходу щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту.

При цьому особи, щодо яких було застосовано запобіжний захід, дії судді ОСОБА_7. не оскаржували та до відповідних органів із заявою про притягнення судді до відповідальності не зверталися.

На нашу думку, рішення про застосування до судді ОСОБА_7. дисциплінарного стягнення у виді звільнення прийняте ВРЮ без належного дотримання вимог щодо обґрунтованості та пропорційності, що є підставою для його скасування.

Велика Палата Верховного Суду, погодившись із застосуванням ВРЮ до судді найбільш суворого дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, не врахувала, що висновок про наявність дисциплінарного проступку чи грубого нехтування обов'язками суддею ОСОБА_7 є передчасним.

Положеннями пункту 5.1 статті 5 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, на яку, зокрема, посилався ЄСПЛ у рішенні у справі «Олександр Волков проти України», встановлено, що шкала санкцій, яка може застосовуватися до суддів, визначається в законі та повинна відповідати принципу пропорційності.

Із урахуванням викладеного вважаємо, що Рішення ВРЮ є недостатньо вмотивованим у частині кваліфікації дій судді як порушення присяги та постановлене без урахування принципу пропорційності при виборі виду дисциплінарного стягнення, а тому підлягало скасуванню.

Відтак у задоволенні апеляційної скарги ВРП слід було відмовити, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 квітня 2018 року - залишити без змін.

Судді Великої Палати

Верховного Суду О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук

Н. П. Лященко

О. М. Ситнік

О. С. Ткачук