Справа № 855/3/19
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2019-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 855/3/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Лічевецького І.О., Файдюка В.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (представляє інтереси особисто, посвідчення № НОМЕР_1) до Центральної виборчої комісії (представники Кавун Т.М., довіреність від 02.01.2019 № 21-23-9, Яросюк Т.А., довіреність від 02.01.2019 року № 21-23-8, Краснощок А.І., довіреність від 09.10.2018 року № 21-23-1609) про визнання протиправною та нечинною постанови Центральної виборчої комісії від 31 грудня 2018 року № 274,

ВСТАНОВИВ:

Виборець ОСОБА_1 04.01.2019 року звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центральної виборчої комісії (далі - ЦВК) про визнання протиправною та нечинною постанови Центральної виборчої комісії «Про внесення змін до постанови ЦВК від 12 квітня 2012 року № 67» від 31 грудня 2018 року № 274.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог зазначає, що постанова ЦВК «Про внесення змін до постанови Центральної виборчої комісії від 12 квітня 2012 року № 67» від 31 грудня 2018 року № 274 не відповідає конституційному принципу вільного волевиявлення та порушує виборче законодавство, а його правозастосування пов'язано з обмеженням виборчих прав громадян, які проживають чи будуть в день проведення виборів Президента України 31 березня 2019 року знаходитись на території іноземної держави - Російської Федерації. При цьому позивач звертає увагу, що будь-які прямі або непрямі привілеї або обмеження виборчих прав громадян України за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками забороняються, окрім того, не допускаються обмеження щодо участі громадян у виборчому процесі, крім обмежень, передбачених Конституцією України та Законом України «Про вибори президента України».

Позивач також у позовній заяві зазначив, що станом на 31 грудня 2018 року в Україні режим військового чи надзвичайного стану не діяв, стану війни не оголошено, тому наведені відповідачем твердження, що громадянам України може загрожувати небезпека на території Російської Федерації є необґрунтованими.

За змістом позовної заяви, дипломатичні відносини між Україною та Російською Федерацією не припинялися, наразі дипломатичні установи, що діють на території Російської Федерації, на думку позивача, фактично самоусунулись від виконання своїх обов'язків, покладених на них Законом України «Про дипломатичну службу» по захисту, зокрема, виборчих прав громадян України, які проживають на території Російської Федерації, що залишено поза увагою та без належної оцінки відповідача ЦВК при прийнятті оскаржуваної постанови.

Позивач зазначив, що оскаржуване рішення породжує дискримінацію за місцем проживання певної групи осіб, яка зазнає обмеження у реалізації своїх прав та свобод, зокрема реалізацію активного виборчого права громадянина України.

Позивач, визначаючи наявність його порушеного права або законного інтересу у вказаному спорі наголосив, що ОСОБА_1, як громадянин України, маючи статус виборця, є безпосереднім суб'єктом виборчого процесу, в тому числі, по безперешкодній реалізації виборчого права, за наявності на те обставин, у закордонних виборчих дільницях № 900075, № 900077, № 900078, № 900117 та № 900118, які постійно діяли на території Російської Федерації на день початку виборчого процесу 31 грудня 2018 року.

В судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Позивач зазначив, що ліквідовані виборчі дільниці існували з 2012 року та забезпечували належну реалізацію виборчих прав на території Російської Федерації. Їх ліквідація по суті вбачається позивачем як зниження виборчих стандартів, оскільки вирішення відповідачем питань про зміну центрів та меж виборчих дільниць після початку виборчого процесу є неприпустимим. За правовою позицією ОСОБА_1 виборче законодавство України не містить поняття «територія держави-агресора», а перенесення закордонних виборчих дільниць для громадян України з території Російської Федерації до Грузії, Фінляндської Республіки та Республіки Казахстан - призведе до дискримінації та значних фінансових й організаційних витрат для виборців України.

Позивач також підкреслив, що як виборець і суб'єкт виборчого процесу має право на звернення до суду з даним позовом, оскільки в нього є потенційне право у будь-який час до 26.03.2019 року (п'ять днів до голосування) змінити тимчасово місце голосування без зміни виборчої адреси на закордонних виборчих дільницях № 900075, № 900077, № 900078, № 900117 та № 900118, які постійно діяли на території Російської Федерації на день початку виборчого процесу 31 грудня 2018 року.

Представники відповідача заперечували проти задоволення адміністративного позову, просили відмовити у його задоволенні. Зокрема, ЦВК наголосила на відсутності у позивача безпосереднього порушеного виборчого права, яке може бути захищено в суді у вибраний позивачем спосіб (оскільки ОСОБА_1 за даними ЦВК не був зареєстрований як виборець на території юрисдикції жодної з ліквідованих виборчих дільниць), а також зауважила, що спірна постанова ЦВК прийнята на підставі підпункту 8.1 пункту 8 Порядку утворення звичайних, закордонних та спеціальних виборчих дільниць на постійній основі, затвердженого постановою ЦВК від 24.01.2012 року № 11 - на підставі подання Міністерства закордонних справ України. Таким чином, відповідач не вбачає жодних порушень закону при прийнятті спірного рішення.

Окрім того, у якості письмового доказу відповідач подав суду лист Міністерства закордонних справ України від 19.12.2018 року № 71/ВДР/17-505/3-547 та подання щодо внесення змін до переліку закордонних виборчих дільниць, утворених на постійній основі від 19.12.2018 року, які передували прийняттю оспорюваної постанови ЦВК.

Представники відповідача звернули увагу суду на той факт, що оспорюване рішення прийняте через наявність істотних ризиків та загроз на території Російської Федерації для громадян України під час виборів Президента України, причому вичерпні визначення цих загроз вказані у листі Міністерства закордонних справ № 71/ВДР/17-994-4дск від 12.12.2018 року, наразі інформація з цього документу має обмежений доступ та не може бути надана позивачу.

ЦВК також заявила клопотання про витребування судом довідки з Єдиного державного реєстру виборців України відносно позивача ОСОБА_1, яка би підтверджувала, що останній не змінював своєї виборчої адреси з міста Києва на територію Російської Федерації. Вказане клопотання відхилене судом через те, що позивач ОСОБА_1 не заперечує факт того, що його виборча адреса співпадає з місцем реєстрації в місті Києві, втім позивач вважає, що має право у майбутньому реалізувати можливість голосування в Російській Федерації на виборах Президента України 31 березня 2019 року.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників відповідача, перевіривши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, оцінивши письмові докази, що мають юридичне значення для вирішення даного спору, колегія суддів доходить до наступного висновку.

В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надані; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи й цілями, на досягнення яких спрямовано це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відтак завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог Закону діями суб'єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення відповідачем саме його, позивача, безпосередніх прав та охоронюваних законом інтересів.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 31 січня 2018 року №К/9901/1141/18.

Судом встановлено, що постановою ЦВК «Про внесення змін до постанови Центральної виборчої комісії від 12 квітня 2012 року № 67» від 31 грудня 2018 року № 274 було внесено зміни до переліку закордонних виборчих дільниць, утворених на постійній основі, зокрема, ліквідовано виборчі дільниці № 900075, № 900077, № 900078, № 900117 та № 900118 (розташовані на території Російської Федерації), а також змінено межі виборчих дільниць № 900018 (Грузія), № 900035 (Республіка Казахстан) та № 900101 (Фінляндська Республіка). При цьому до меж виборчої дільниці № 900018 (Грузія) віднесено межі ліквідованої виборчої дільниці № 900077 при Генеральному консульстві України в Ростові-на-Дону, до меж виборчої дільниці № 900035 (Республіка Казахстан) - межі ліквідованих виборчих дільниць № 900117 при Консульстві України в Єкатеринбурзі та № 900118 при Консульстві України в Новосибірську, а до меж виборчої дільниці № 900101 (Фінляндська Республіка) - межі ліквідованих виборчих дільниць № 900075 при Посольстві України в Російській Федерації та № 900078 при Генеральному Консульстві України в Санкт-Петербурзі.

Підставою для прийняття спірного рішення ЦВК слугував лист Міністерства закордонних справ України від 19.12.2018 року № 71/ВДР/17-505/3-547 та подання щодо внесення змін до переліку закордонних виборчих дільниць, утворених на постійній основі від 19.12.2018 року.

За змістом зазначених листа й подання, мотивом такого рішення про ліквідацію та зміну меж закордонних виборчих дільниць Міністерство закордонних справ України навело гарантування безпеки громадянам України, які постійно проживають або тимчасово перебувають на території Російської Федерації та забезпечення їх виборчих прав, а також логістичні чинники. Як правову підставу було наведено частину 3 статті 25 Конституції України, що гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

За даними подання Міністерства закордонних справ України від 19.12.2018 року, яке є додатком до листа Міністерства закордонних справ України від 19.12.2018 року № 71/ВДР/17-505/3-547, чисельна кількість виборців на закордонних виборчих дільницях № 900018 (Грузія), № 900035 (Республіка Казахстан) та № 900101 (Фінляндська Республіка), до меж яких віднесено виборців з ліквідованих виборчих дільниць № 900075, № 900077, № 900078, № 900117 та № 900118 на території Російської Федерації - складає 8430 громадян, 4489 громадян та 21282 громадянина відповідно, усього 34201 український виборець, які станом на 31.12.2018 року мали право голосувати на території Російської Федерації, Грузії, Фінляндської Республіки та Республіки Казахстан.

Особливості провадження у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності виборчих комісій, комісій з референдуму, членів цих комісій визначені статтею 273 КАС України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 273 КАС України право оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність виборчих комісій, комісій з референдуму, членів цих комісій мають суб'єкти відповідного виборчого процесу (крім виборчої комісії), а також ініціативна група референдуму, інші суб'єкти ініціювання референдуму.

Виборець, учасник всеукраїнського референдуму (громадянин України, який має право голосу у відповідних виборах або референдумі) може оскаржити рішення, дії чи бездіяльність виборчої комісії, комісії з референдуму, членів цих комісій, якщо такі рішення, дія чи бездіяльність безпосередньо порушують його виборчі права або інтереси щодо участі у виборчому процесі чи процесі референдуму.

Рішення, дії або бездіяльність ЦВК щодо встановлення нею результатів виборів чи всеукраїнського референдуму оскаржуються до Верховного Суду. Усі інші рішення, дії або бездіяльність ЦВК, члена цієї комісії, прийняті у межах виборчого процесу, оскаржуються до апеляційного адміністративного суду в апеляційному окрузі, що включає місто Київ, тобто станом на 04.01.2019 року - Шостого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до статті 103 Конституції України порядок проведення виборів Президента України встановлюється законом.

Організація і порядок проведення виборів Президента України визначені Законом України від 05 березня 1999 року № 474-XIV «Про вибори Президента України».

Відповідно до ст.2 Закону України «Про вибори Президента України» вибори Президента України є загальними. Право голосу на виборах Президента України мають громадяни України, яким на день виборів виповнилося вісімнадцять років.

Таким чином, виборець як суб'єкт виборчого процесу, це громадянин України, який має право голосу у відповідних виборах. Водночас, аналіз частини 2 статті 273 КАС України свідчить, що виборець має право на звернення до суду лише в разі порушення його безпосередніх виборчих прав або інтересів щодо участі у виборчому процесі.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач у справі № 855/3/19 не надав жодних допустимих та належних доказів, що він відноситься до вищевказаних громадян України (34201 особа), які були зареєстровані на території Російської Федерації, Грузії, Фінляндської Республіки та Республіки Казахстан в Єдиному державному реєстрі виборців станом на 31.12.2018 року, внаслідок чого спірним рішенням ЦВК порушені його безпосередні виборчі права щодо голосування на ліквідованих виборчих дільницях № 900075, № 900077, № 900078, № 900117 та № 900118, які до 31.12.2018 року були розташовані на території Російської Федерації.

Під виборчими правами та інтересами виборця щодо участі у виборчому процесі особисто необхідно розуміти не тільки право голосу на відповідних виборах, а й участь у роботі виборчих комісій як членів цих комісій, у проведенні передвиборної агітації, здійсненні спостереження за виборами та інших заходах у порядку визначеному законами України.

В Україні суб'єкти виборчих процесів наділені правом контролю за дотриманням виборчого процесу, а тому їм при зверненні до суду, в тому числі й при вирішенні спору, немає необхідності доводити факт порушення їх виборчих прав - вони лише доводять, що виборче законодавство порушив інший суб'єкт виборчого процесу, який є відповідачем у справі. З цього приводу пленум Вищого адміністративного суду України в абзаці 3 п. 3.1.1 постанови від 01 листопада 2013 року №15 роз'яснив, що суб'єктам відповідного виборчого процесу, крім виборців, надано право на звернення до суду з таким позовом незалежно від того, чи порушені їхні права, свободи та інтереси, або від того, чи вони уявляють, що таке порушення мало місце.

Тимчасова зміна місця голосування виборця без зміни його виборчої адреси регулюється статтею 20 Закону України «Про Державний реєстр виборців» та розділами ІІ, ІІІ Порядку тимчасової зміни місця голосування виборця без зміни його виборчої адреси затвердженого постановою ЦВК № 893 від 13 вересня 2012 року (далі - Порядок).

За змістом ст.20 Закону України «Про Державний реєстр виборців» виборець, який проживає чи перебуває за межами України, має право звернутися із заявою до відповідної закордонної дипломатичної установи України, яка невідкладно передає заяву разом з документами (їх копіями), що додаються до неї, органу ведення Реєстру в Міністерстві закордонних справ України.

Відповідно до п.2.3. Порядку, заява виборця, який проживає чи перебуває в Україні, та перебуватиме в день виборів Президента України (повторного голосування), виборів народних депутатів України, всеукраїнського референдуму за її межами, приймається органом ведення Реєстру за виборчою адресою заявника або органом ведення Реєстру в Міністерстві закордонних справ України.

Виборець, який проживає чи перебуває за межами України, може за власною ініціативою звернутися до відповідної закордонної дипломатичної установи України щодо зміни його виборчої адреси в порядку, встановленому статтею 20 Закону України «Про Державний реєстр виборців» (п.2.4. Порядку).

Пунктом 3.1. Порядку передбачено, що заява розглядається органом ведення Реєстру невідкладно, але не раніше дня початку відповідного виборчого процесу чи процесу референдуму та не пізніше ніж за п'ять днів до дня голосування.

Якщо за результатами розгляду заяви встановлено її обґрунтованість та наявність підтверджуючих документів, крім випадку, передбаченого пунктом 2.5 цього Порядку, заявник включений до Реєстру і має право голосу на відповідних виборах або референдумі, керівник органу ведення Реєстру видає з дотриманням вимог цього Порядку наказ про тимчасову зміну місця голосування виборця, проект якого формується програмними засобами автоматизованої інформаційно-телекомунікаційної системи «Державний реєстр виборців» (п.4.1. Порядку).

Про тимчасову зміну місця голосування виборцю видається посвідчення за встановленою формою. Наявність такого посвідчення у разі здійснення тимчасової зміни місця голосування без зміни виборчої адреси прямо передбачена і частиною 3 статті 7 Закону України «Про Державний реєстр виборців».

Тимчасова зміна місця голосування забезпечує включення виборця до списку виборців тільки на одній виборчій дільниці (дільниці для голосування), утвореній на відповідних виборах або референдумі (п.4.2. Порядку).

Зважаючи на те, що матеріалами справи не підтверджується ані факту звернення виборцем ОСОБА_1 із відповідною заявою про тимчасову зміну місця голосування на закордонних виборчих дільницях № 900075, № 900077, № 900078, № 900117 та № 900118, які постійно діяли на території Російської Федерації до 31.12.2018 року, ані факту прийняття наказу про тимчасову зміну місця голосування позивача ОСОБА_1 та отримання останнім відповідного посвідчення про тимчасову зміну місця голосування, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових та доказових підстав вважати наявним порушення безпосередніх виборчих прав та охоронюваних законом інтересів позивача ОСОБА_1 оскаржуваним рішенням ЦВК, що має своїм наслідком відмову у задоволенні адміністративного позову.

Решта посилань та тверджень сторін судовою колегією не приймається через відсутність у позивача порушеного права у справі № 855/3/19, а також через невідповідність окремих заперечень та обґрунтувань до предмету позову або доказову непідтвердженість матеріалами справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 273 КАС України, суд приймає позовну заяву щодо рішення, дії чи бездіяльності виборчої комісії, комісії з референдуму або члена відповідної комісії до розгляду незалежно від сплати судового збору. У разі несплати судового збору на момент вирішення справи суд одночасно вирішує питання про стягнення судового збору відповідно до правил розподілу судових витрат, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру фізичною особою передбачено сплату судового збору за ставкою, що становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (768,40 грн.).

За приписами ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Враховуючи що при поданні адміністративного суду судовий збір позивачем не було сплачено, колегія суддів відповідно до приписів статті 139 КАС України дійшла висновку про необхідність стягнення з позивача судового збору за подання позовної заяви у розмірі 768,40 грн.

З урахуванням вищенаведеного, керуючись статтями 2, 4, 5, 143, 194, 241, 246, 250, 268, 269, 271, 272, 273, 278 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Центральної виборчої комісії про визнання протиправною та нечинною постанови Центральної виборчої комісії «Про внесення змін до постанови ЦВК від 12 квітня 2012 року № 67» від 31 грудня 2018 року № 274 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 до спеціального фонду Державного бюджету України на рахунок Шостого апеляційного адміністративного суду (рахунок № 1055, отримувач - Управління Казначейства у Печерському районі, код отримувача - 38004897, МФО - 899998) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження в порядку ч.1 ст.272 КАС України та може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у дводенний строк в порядку, встановленому ч.2 ст.278 КАС України.

Головуючий суддя Є.І. Мєзєнцев

суддя І.О. Лічевецький

суддя В.В.Файдюк

Головуючий суддя Мєзєнцев Євген Ігорович

Судді: Лічевецький Ігор Олександрович

Файдюк Віталій Васильович