Справа № 800/551/17
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

19 грудня 2018 року

Київ

справа №800/551/17

адміністративне провадження №П/9901/98/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

Суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П., Ханової Р.Ф., Хохуляка В.В.,

при секретарі судового засідання: Горбатюку В.С.,

учасників справи:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Русакової І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_2 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 07.11.2017 року № 3603/0/15-17, зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

І. ПРОЦЕДУРА

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) звернулась до Вищого адміністративного суду України, як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП), в якому, з врахуванням заяви про зміну предмету позову просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 07.11.2017 року № 3603/0/15-17 «Про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва»;

- зобов'язати Вищу раду правосуддя прийняти рішення про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва (том 1 арк. справи 4-20, 103-105).

У зв'язку з припинення діяльності Вищого адміністративного суду України, та початком роботи Верховного Суду, на підставі підпункту 5 пункту 1 розділу VII Перехідних положень КАС України (в ред. від 15.12.2017 року) матеріали справи у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2018 передані на розгляд колегії суддів Верховного Суду: Васильєвій І.А. (головуючий суддя), Пасічник С.С., Юрченко В.П., Хохуляку В.В., Хановій Р.Ф. (том 1 арк. справи 91).

Ухвалою Верховного суду від 09 січня 2018 року справу прийнято судом до провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА

2.1. Позиція позивача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що у відповідності до Указу Президента України від 10 листопада 2009 року № 919 ОСОБА_2 призначена на посаду судді Донецького окружного адміністративного суду строком на п'ять років.

Указом Президента України від 15 червня 2012 року № 395/2012 ОСОБА_2 переведена в межах п'ятирічного строку на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва.

23 вересня 2016 року Вища кваліфікаційна комісія суддів України рекомендувала її для обрання суддею Окружного адміністративного суду м. Києва безстроково. Вища рада правосуддя рішенням від 07 листопада 2017 року відмовила у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва» з посиланням на встановлені Першою Дисциплінарною палатою Вищою радою правосуддя під час розгляду дисциплінарної справи порушення суддею ОСОБА_2. при винесенні 05 грудня 2013 року постанови у справі № 826/19281/13-а. На думку Вищої ради правосуддя, прийнятим рішенням ОСОБА_2 не обмежила, а заборонила проведення мирних зібрань невизначеному колу осіб та на території, яка не визначена конкретно (у судовому рішенні зазначено « ... та прилеглій території»), з врахуванням чого відповідач дійшов висновку про наявність обставин, які викликають обґрунтований сумнів щодо відповідності позивача критерію доброчесності та професійної етики і є такими, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади, у зв'язку з призначенням її на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва».

Незгоду з прийнятим Вищою радою правосуддя рішенням від 07.11.2017 року № 3603/0/15-17 ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем:

- без врахування принципу рівності, закріпленого статтями 21, 24 Конституції України, у зв'язку з протилежним висновком при прийнятті Вищою радою правосуддя рішень за результатами розгляду рекомендацій ВККС України щодо призначення суддів за подібних обставин (як приклад: судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_19 яка 06 січня 2014 року приймала у даній категорії спорів у спірний період постанову по справі №826/145/14 з аналогічним формулюванням, як і ОСОБА_2, проте відносно неї Вищою радою правосуддя 13 квітня 2017 року внесено подання про призначення на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва);

- без додержання права позивача на повагу до приватного і сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод;

- з порушенням права ОСОБА_2 на участь у процесі прийняття Вищою радою правосуддя рішення стосовно неї.

Крім цього позивач зазначила, що під час дослідження ВРП наявності або відсутності порушень з боку ОСОБА_2 при винесенні постанови у справі № 826/19281/13-а, відповідач при оцінці одних і тих самих обставин дійшов протилежних висновків. Зокрема, Перша Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя при винесенні 02 серпня 2017 року рішення № 2333/1дп/15-17 про відмову у притягненні ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності у зв'язку зі спливом строку, встановленого Законом України № 1402-VIII для дисциплінарного стягнення дійшла висновків, що порушення норм процесуального права, допущені суддею ОСОБА_2 при винесенні 05 грудня 2013 року постанови у справі № 826/19281/13-а не були умисними, та не містять ознак істотного дисциплінарного проступку. Тоді як дослідження тих самих обставин, які покладені в основу прийняття ВРП оскаржуваного рішення, визначені відповідачем достатніми для відмови у внесенні подання про призначення ОСОБА_2 на посаду судді.

В обґрунтування невмотивованості оскаржуваного рішення позивач зазначила на відсутності посилання у спірному рішенні на конкретну підставу, яка викликає обґрунтований сумнів щодо її відповідності критерію доброчесності та професійної етики і є такою, яка може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з її призначенням на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва.

З врахуванням викладених обставин просила суд визнати протиправним та скасувати оскаржуване рішення відповідача, та, з врахуванням вимог статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, просила суд зобов'язати відповідача прийняти рішення про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва.

До того ж, в надісланій на адресу суду заяві про зміну підстав позову, позивач зазначила, що в оскаржуваному рішенні Вищою радою правосуддя зазначено, що обставини про порушення нею норм процесуального права не були предметом розгляду ВККС України при розгляді 23 вересня 2016 року питання про рекомендування її для обрання на посаду судді безстроково, проте, такий висновок є необґрунтованим, оскільки вказані обставини неодноразово були предметом розгляду Вищої кваліфікаційної комісії суддів України під час розгляду питання про рекомендування її на посаду судді безстроково, що підтверджується зокрема письмовими поясненнями, які позивач надавала на запит Вищої кваліфікаційної комісії суддів України стосовно прийнятого нею 05 грудня 2013 року рішення по справі № 826/19281/13-а.

2.2. Заперечення відповідача.

Відповідач вважає адміністративний позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

07.11.2017 року ВРП прийнято рішення «Про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва» № 3603/0/15-17. При винесенні вказаного рішення відповідачем досліджувались обставини, встановлені Першою Дисциплінарною палатою ВРП в рішенні від 02 серпня 2017 року, які не були предметом розгляду ВККС України при винесенні рішення 23.09.2016 року про рекомендування позивача на посаду судді.

Мотивуючи рішення відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_2, приймаючи 05 грудня 2013 року постанову у справі № 826/19281/13-а про обмеження реалізації права на мирні зібрання, шляхом заборони проведення таких заходів з 05 грудня 2013 року по 07 січня 2014 року керувалась тим, що не обмеження таких заходів може створити загрозу здоров'ю населення міста. Проте, на думку Вищої ради правосуддя прийнятим рішенням ОСОБА_2 не обмежила, а заборонила мирні зібрання невизначеному колу осіб на території, яку також не було визначено конкретно (у судовому рішенні зазначено « ... та прилеглій території»).

Вказані обставини стали підставою для прийняття Вищою радою правосуддя 07.11.2017 року рішення № 3603/0/15-17 «Про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва», оскільки останні в розумінні вимог статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» викликають обґрунтований сумнів щодо відповідності позивача критерію доброчесності та професійної етики і є такими, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з призначенням ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва.

Щодо наявності підстав для оскарження позивачем рішення ВРП, відповідач зауважив, що законодавством наведений виключний перелік підстав для оскарження та скасування рішення ВРП, а оскільки оскаржуване рішення прийнято повноважним складом ВРП та підписано всіма членами ВРП, які брали участь у його ухваленні, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, своєчасно, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, то підстав для визнання його протиправним та скасування немає.

Разом з цим відповідач просив суд відмовити в задоволенні вимоги про зобов'язання Вищу раду правосуддя прийняти рішення про внесення Президентові України подання про призначення на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва з огляду на те, що повторний розгляд цього питання суперечить статтям 1, 21, 34 Закону № 1798-VІІІ.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову. Додаткового зазначив, що обставини, які були покладені в основу прийняття оскаржуваного рішення ВРП не були предметом дослідження ВККС України при винесенні рішення про рекомендування обрання ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва безстроково та просив суд врахувати при вирішенні цієї справи висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19.04.2018 року у справі № 800/546/17 (провадження № 11-266сап18).

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Указом Президента України від 10 листопада 2009 року № 919 ОСОБА_2 призначена на посаду судді Донецького окружного адміністративного суду строком на п'ять років.

Указом Президента України від 15 червня 2012 року № 395/2012 ОСОБА_2 була переведена суддею в межах п'ятирічного строку до Окружного адміністративного суду м. Києва.

05 грудня 2013 року суддею ОСОБА_2. прийнята постанова у справі № 826/19281/13-а, якою задоволений позов Київської міської державної адміністрації, та встановлено обмеження права на мирні зібрання (пікетування, пішої ходи, демонстрацій, мітингів, зборів, тощо) Громадському активу Києва (голова ініціативної групи ОСОБА_12), та іншим суб`єктам і особам, шляхом заборони проведення таких заходів, використання гучномовців, автотехніки, плакатів, встановлення малих архітектурних форм у вигляді наметів, кіосків, навісів, у тому числі пересувних та тимчасових з 5 грудня 2013 року по 7 січня 2014 року на вулиці Різницькій, вулиці Гусовського у місті Києві, та прилеглій території (том 1 арк. справи 68-70).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2014 року задоволено клопотання Виконавчого органу Київської міської ради про відкликання адміністративного позову по справі № 826/19281/13-а, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року скасовано, позовну заяву Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) залишено без розгляду (том 1 арк. справи 71).

16.04.2014 року ОСОБА_2 звернулась до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України із заявою про рекомендування її для обрання на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва безстроково (том 1 арк. справи 22).

Вища кваліфікаційна комісія суддів України рішенням від 23 червня 2016 року № 147/бо-16 рекомендувала ОСОБА_2 для обрання на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва безстроково (том 2 арк. справи 19-20, 148-149).

02 серпня 2017 року Першою Дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя за результатами розгляду дисциплінарної справи прийнято рішення про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді Окружного адміністративного суду м. Києва ОСОБА_2., та припинено дисциплінарне провадження у зв'язку із закінченням строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (том 1 арк. справи 80-84).

В мотивувальній частині рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя зроблений висновок, що суддею ОСОБА_2. при прийнятті 5 грудня 2013 року постанови по справі № 826/19281/13-а не застосовано практику Європейського суду з прав людини як джерело права, допущено порушення вимог процесуального законодавства, не дотримано обов'язку судді щодо здійснення правосуддя у чіткій відповідності із законом та на засадах верховенства права, а також не залучено до судового розгляду осіб, питання про права і обов'язки яких було вирішено, що мало наслідком порушення невизначеному колу осіб гарантованого міжнародним правом та національним законодавством права мирно збиратися.

Однак, Перша Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя вважала, що вказані порушення норм процесуального права, допущені суддею ОСОБА_2. при здійсненні правосуддя не були умисними та не містять ознак дисциплінарного проступку (том 1 арк. справи 80-84).

Згідно з п. 30 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) матеріали та рекомендації ВККС України про обрання суддів безстроково, щодо яких на день набрання чинності цим Законом Верховною Радою України рішення не прийнято, направляються Верховною Радою України до ВРП протягом десяти днів з дня набрання ним чинності. ВРП на своєму засіданні у пленарному складі вирішує питання щодо кожного судді про його призначення або відмову у призначенні з одночасним поверненням матеріалів ВККС України.

Згідно з п. 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» Верховна рада України 28 жовтня 2016 року передала до Вищої ради юстиції подання, документи та рекомендацію ВККС України про обрання ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва безстроково, які надійшли на адресу Вищої ради юстиції 31 жовтня 2016 року (том 1 арк. справи 134).

Відповідно до п. 13 розд. ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VІІІ) зазначено, що матеріали та рекомендації ВККС про обрання суддів безстроково, щодо яких на день набрання чинності Законом № 1401-VIII рішення не прийнято, розглядаються ВРП в порядку, встановленому главою 2 розділу II цього Закону.

Згідно зі ст. 36 Закону України № 1798-VІІІ призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП, яка ухвалює рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду за результатами розгляду рекомендації ВККС, до якої обов'язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді.

25 жовтня 2017 року членом Вищої ради правосуддя Олійник А.С. за результатами перевірки матеріалів про обрання ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва безстроково складений висновок про рекомендування Вищій раді правосуддя прийняти рішення про призначення ОСОБА_2 на посаду судді безстроково (том 1 арк. справи 134-136, том 2 арк. справи 7-10).

Під час дослідження матеріалів, стосовно кандидата, членом ВРП Олійник А.С. враховано, перебування на розгляді Першої Дисциплінарної палати ВРП дисциплінарної справи, відкритої за заявами ОСОБА_14 (надійшла 29.09.2014 року), ОСОБА_15 (надійшла 31 липня 2014 року), Голови адвокатського об'єднання «Право та закон» ОСОБА_16 (надійшла 25 вересня 2014 року), заступника Генерального прокурора України ОСОБА_17 (надійшла 04 серпня 2014 року) про проведення спеціальної перевірки стосовно судді Окружного адміністративного Суду м. Києва ОСОБА_2. відповідно до Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» від 08 квітня 2014 року № 1188-VII (далі - Закон № 1188-VII). Зокрема, під час прийняття нею постанови 05 грудня 2013 року по справі №826/19281/13-а.

07 листопада 2017 року Вища рада правосуддя, розглянувши рекомендацію ВККС України, матеріали про обрання ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва безстроково, та висновок члена ВРП Олійник А.С., прийняла рішення № 3603/0/15-17, яким відмовила у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва безстроково (том 1 арк. справи 87-89).

З врахуванням доводів позовної заяви, заперечень відповідача, а також наданих сторонами в судовому засіданні пояснень, спірним питанням є дотримання процедури прийняття ВРП оскаржуваного рішення, а також обґрунтованість та вмотивованість його прийняття.

IV. ОЦІНКА СУДУ

Щодо дотримання процедури прийняття оскаржуваного рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 року № 1798-VІІІ (далі - Закон № 1798) Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Тобто саме на Вищу раду правосуддя законодавець поклав обов'язок щодо формування в Україні якісного суддівського корпусу з професійних кадрів високого рівня кваліфікації з урахуванням їхніх особистих та моральних якостей, необхідних для здійснення правосуддя.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 36 Закону № 1798-VІІІ установлено, що призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням Вищої ради правосуддя, яка ухвалює рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду за результатами розгляду рекомендації ВККС України, до якої обов'язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді.

Частиною 1 ст. 38 Закону № 1798-VIII передбачено, що рішення Вищої ради правосуддя про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з підстав, визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.

Згідно із ч. 1 ст. 79 Закону № 1402-VIII Вища рада правосуддя може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав: 1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням; 2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.

За приписами ч. 4, 5 ст. 36 Закону № 1798-VІІІ на засіданні Вищої ради правосуддя кандидатура на посаду судді розглядається після доповіді члена Вищої ради правосуддя, який визначений доповідачем у цій справі. Кандидат на посаду судді, стосовно якого розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, запрошується на засідання Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному цим Законом. Неявка кандидата на посаду судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 37 Закону № 1798-VІІІ, рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду вважається ухваленим, якщо за нього проголосувало не менше чотирнадцяти членів Вищої ради правосуддя. Якщо за таке рішення проголосувало менше чотирнадцяти членів, вважається, що Вищою радою правосуддя ухвалено рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу із протоколу засідання Вищої ради правосуддя від 07 листопада 2017 року № 61, ОСОБА_2 була присутня на засіданні Вищої ради правосуддя з розгляду питання щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду судді та надавала відповіді на поставленні їй в ході засідання запитання. За результатами голосування про відмову у внесенні подання Президентові України по кандидату ОСОБА_2: «за» - 13 голосів, «проти» - 6 голосів, «не брали участь у голосуванні» - 0, у зв'язку з чим Вищою радою правосуддя прийнято рішення про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва (том 1 арк. справи 85-86ё87-89).

За приписами ч. 20, 21 ст. 79 Закону № 1402-VIII у разі відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду, ВРП ухвалює вмотивоване рішення, яке може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку, встановленому процесуальним законом.

Рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано членом ВРП, який брав участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

Проаналізувавши рішення ВРП від 07 листопада 2017 року, суд зазначає на відсутності підстав, для його скасування, передбачених п. 1, 2 ч. 21 ст. 79 Закону № 1402-VIII, оскільки рішення ухвалено повноваженим складом ВРП, підписано всіма її членами, які були присутні на засіданні.

Крім цього, ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про засідання, розгляд подання відбувся за її присутності, де остання надавала відповіді на поставленні запитання.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 37 Закону № 1798-VIII ВРП може ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду відповідно до п. 1 ч. 19 ст. 79 Закону № 1402-VIII тільки на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані ВРП в передбаченому законом порядку, якщо такі відомості не були предметом розгляду ВККС України.

Щодо вмотивованості оскаржуваного рішення ВРП в розрізі вимог п.3 ч. 21 статті 79 Закону України № 1402-VIII.

Як встановлено судом, в оскаржуваному рішенні від 07 листопада 2017 року ВРП посилається на те, що» «…. встановлені Першою Дисциплінарною палатою ВРП під час розгляду дисциплінарної справи стосовно судді ОСОБА_2. порушення норм процесуального права при винесенні постанови 05 грудня 2013 року не були предметом розгляду ВККС України під час прийняття 23 вересня 2016 року рішення про рекомендування ОСОБА_2 для обрання на посаду судді безстроково, оскільки порушення, встановлені рішенням Першої Дисциплінарної палати ВРП від 02 серпня 2017 року № 2333/1дп/15-17». Проте з такими доводами та мотивами відповідача колегія суддів не може погодитись, з огляду на їх необґрунтованість в оскаржуваному рішенні та невмотивованість і спростування наявними в матеріалах справи документами.

Зокрема, як встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, 26.09.2014 року на адресу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України надійшли скарги:

1) Голови адвокатського об'єднання «ПРАВО та ЗАКОН» на неправомірні дії судді Окружного адміністративного суду м. Києва ОСОБА_2. та притягнення її до дисциплінарної відповідальності, у зв'язку з тим, що при розгляді справи № 826/19281/13-а суддя ОСОБА_2. грубо порушила: вимоги Конституції України та норми Кодексу адміністративного судочинства України щодо строків розгляду справи, та забезпечення права Голови ініціативної групи Громадської організації актив Києва ОСОБА_12 на судовий захист; всупереч нормам КАС України станом на час звернення з цією скаргою суддя не направила стороні постанову у справі № 826/19281/13-а. На підставі викладеного скаржник просив ВККС України ініціювати проведення службового розслідування за вищенаведеним фактом, та притягнути суддю до дисциплінарної відповідальності шляхом звільнення з займаної посади (том 2 арк. справи 135-137);

2) громадянина України ОСОБА_18 на неправомірні дії судді Окружного адміністративного суду м. Києва ОСОБА_2. та притягнення її до дисциплінарної відповідальності у відповідності до статті 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у зв'язку з тим, що при розгляді справи № 826/19281/13-а суддя ОСОБА_2.: відмовила у доступі особи до правосуддя з підстав, не передбачених законом; умисно порушила норми матеріального права та неналежно ставиться до службових обов'язків (том 2 арк.справи 138-139).

ВККС України на підставі статті 86 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» витребувала у ОСОБА_2 пояснення по суті порушених в скаргах питань, на які 06.02.2015 року ОСОБА_2 надала пояснення (зокрема щодо прийняття нею 05 грудня 2013 року постанови у справі № 826/19281/13-а), які були прийняті ВККС України, про що на останніх міститься вхідний штемпель установи (том 1 арк. справи 171-172).

Рішеннями від: 29.01.2015 року, 02 грудня 2015 року, 11 квітня 2016 року на підставі статей 74, 76 та 91 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», вимог п. 5.2 Регламенту ВККС України від 08 червня 2011 року № 1802/зп-11 (в ред. станом на момент подання зави) ВККС України відклала розгляд питання про рекомендування ОСОБА_2 для обрання на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва безстроково (том 2 арк. справи 142-143, 146-147).

Крім цього в матеріалах справи також наявна відповідь ТСК з перевірки суддів судів загальної юрисдикції ВРЮ від 11.01.2016 року, направлена на адресу ВККС України, якою повідомлено Комісію про перебування на розгляді ТСК заяв ОСОБА_14 та ОСОБА_15 щодо перевірки діяльності судді Окружного адміністративного суду м. Києва ОСОБА_2. відповідно до Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», проте перевірка тривала і матеріали перевірки станом на час надання цієї відповіді до Вищої ради юстиції не передані (том 2 арк. справи 150).

Надалі, Вища рада юстиції листом від 04.04.2016 року повідомила ВККС України, що наразі ТСК не завершено передачу до ВРЮ матеріалів за заявами, поданими відповідно до Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні». Водночас просили ВККС України проінформувати, чи були в провадженні ВККС України скарги (заяви) на дії суддів (в тому числі ОСОБА_2.) та на якій стадії перебувають ці матеріали (з наданням засвідчених копій) (том 2 арк. справи 151-152).

Крім цього, в матеріалах справи наявний лист ВРЮ від 19 вересня 2016 року, яким повідомлено ВККС України на запит від 09 серпня 2016 року № 18-8993/16, що серед переданих ТСК матеріалів наявні заяви, зокрема щодо ОСОБА_2, щодо яких Вищою радою юстиції не прийнято рішення (том 2 арк. справи 141-155).

23 вересня 2016 року ВККС України прийняла рішення про рекомендування ОСОБА_2 для обрання на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва безстроково.

Як встановлено судом, на час надходження скарг ВККС України керувалась Регламентом ВККС України від 08.06.2011 року № 1802/3п-18, а також вимогами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI.

Разом з цим, у відповідності до вимог п. 8.9 Регламенту ВККС України від 08 червня 2011 року № 1802/зп-11 (в редакції, чинній на час прийняття ВККС України рішення від 23.09.2016 року) встановлено, що кандидат, вирішення питання про розгляд заяви якого про рекомендування для обрання безстроково винесено на розгляд Комісії, повідомляється про дату, час і місце засідання в порядку, визначеному цим Регламентом.

Комісія на засіданні перевіряє відомості про кандидата, які подані ним разом із заявою, досліджує інформацію з суддівського досьє, враховує показники розгляду кандидатом справ за час його роботи на посаді судді, а також у випадках, передбачених законом, враховує результати його кваліфікаційного оцінювання. Комісія також досліджує інші матеріали, отримані за результатами перевірки дотримання кандидатом на посаду судді безстроково вимог статті 127 Конституції України, статей 54, 65 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

З огляду на наявні в матеріалах справи документи, в тому числі: надання 06.02.2015 року ОСОБА_2 письмових пояснень щодо прийняття нею 05 грудня 2013 року постанови у справі № 826/19281/13-а, які були прийняті ВККС України, і Комісією неодноразово відкладався розгляд питання про рекомендування на посаду судді безстроково, неможливо стверджувати, що з врахуванням вимог п. 8.9 Регламенту ВККС України питання прийняття суддею постанови 05 грудня 2013 року не були предметом розгляду ВККС України при вирішенні питання про рекомендування ОСОБА_2 для обрання на посаду судді безстроково.

До того ж, в рішенні від 23.09.2016 року ВККС України, надаючи рекомендацію про обрання ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва безстроково зробила висновок, що за результатами перевірки звернень щодо професійної діяльності кандидата на посаду судді, які надійшли до Комісії, не встановлено визначених законом обставин, що перешкоджають рекомендуванню її для обрання на посаду судді бестроково.

Проте, Вища рада правосуддя не надала жодної оцінки наведеним обставинам в оскаржуваному рішенні під час висновку, що: "порушення норм процесуального права при винесенні постанови 05 грудня 2013 року не були предметом розгляду ВККС України в рішенні від 23.09.2016 року".

Разом з цим, у відповідності до ч. 1 статті 2 КАС України, розглядаючи адміністративну справу, суд повинен керуватися тим, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Такі твердження узгоджуються й з обов'язком ВРП мотивувати своє рішення, який закріплений, зокрема, у п. 10.6. її Регламенту, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17, відповідно до якого в разі відмови у внесенні подання рішення повинне бути вмотивованим, містити посилання на визначені законом підстави, з яких Рада дійшла відповідних висновків.

Рекомендацією Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року № R (80) 2 (далі - Рекомендація R (80) 2) визначено, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень.

При цьому, згідно з позицією Європейського суду з прав людини щодо судового контролю за дискреційними адміністративними актами, національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки»; п. 44 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства»; п. 156-157, 159 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру»; п. 47-56 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Путтер проти Болгарії»).

Тобто при розгляді справи, суди не повинні обмежуватися з'ясуванням лише визначених Законом № 1402-VIII підстав для оскарження рішення Вищої ради правосуддя, а вирішувати таку справу з урахуванням засад адміністративного судочинства ретельно дослідивши дотримання Вищою радою правосуддя під час прийняття спірного рішення положень ч. 19 ст. 79 Закону України № 1402-VIII.

Оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оскаржуваного рішення ВРП не є втручанням у її дискреційні повноваження.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 800/539/17 (П/9901/69/18), провадження № 11-710асі18.

Як встановлено судом, підставою для відмови у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва відповідач визначив обставини та мотиви, які були предметом дослідження Першою Дисциплінарною палатою ВРП при розгляді дисциплінарної справи стосовно ОСОБА_2 щодо ухвалення нею постанови від 05 грудня 2013 року по справі № 826/19281/13-а, за результатами розгляду яких ВРП в мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначила, що: «…факти і обставини, які встановлені Першою Дисциплінарною палатою ВРП за результатами розгляду дисциплінарної справи є обставинами, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з призначенням ОСОБА_2 на посаду судді».

Проте, такі висновки Вищої ради правосуддя є невмотивованими, з огляду на таке.

Перша Дисциплінарна палата ВРП в рішенні зазначила, що порушення норм процесуального права, допущені суддею ОСОБА_2. при здійсненні правосуддя не були умисними та не містять ознак дисциплінарного проступку, та за результатами розгляду дисциплінарної справи прийняла рішення про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді Окружного адміністративного суду м. Києва ОСОБА_2., та припинила дисциплінарне провадження внаслідок закінчення строку притягнення судді до відповідальності, визначеного Законом № 1402-VIII.

Оцінюючи такий висновок, суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові у справі від 22 листопада 2018 року № 800/539/17 (П/9901/69/18), провадження № 11-710асі18, в якій суд зазначив, що: «….. установлені відповідачем ознаки дисциплінарного проступку, за який закінчився строк притягнення до відповідальності - не можуть бути мотивом для наявності обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням».

Отже, застосування ВРП у рішенні від 07 листопада 2017 року підстави для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва, передбаченої п. 1 ч. 19 ст. 79 Закону № 1402-VIII, є необґрунтованим.

Крім того судова колегія звертає увагу на послідовність практики ВРП, на що посилається позивач, як на одну з підстав позову при прийнятті рішень за результатами розгляду рекомендацій ВККС України щодо призначення суддів за подібних відносин.

В матеріалах справи міститься рішення Вищої ради правосуддя від 13 квітня 2017 року про внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_19 на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва. При цьому, як встановлено судом, як і у справі ОСОБА_2, Вища рада правосуддя та її дисциплінарний орган розглядали дисциплінарну справу щодо судді ОСОБА_19. за аналогічний проступок (винесення нею 06 січня 2014 року постанови про встановлення обмеження права на мирні зібрання шляхом заборони проведення таких заходів, використання гучномовців, автотехніки, плакатів, встановлення малих архітектурних форм у вигляді наметів, кіосків, навісів з 08 січня 2014 року по 08 березня 2014 року (окрім інших) по вулицях Різницькій та Гусовського у місті Києві, а також на прилеглій території), і рішенням ВРП від 16 вересня 2016 року було відмовлено у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності (том 1 арк. справи 26-27, 28-38).

Отже вищевикладені обставини дійсно вказують на непослідовність практики ВРП при прийнятті рішень за результатами розгляду рекомендацій ВККС України щодо призначення суддів за подібних обставин.

Така правова позиція також викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду, викладені у справі від 22 листопада 2018 року № 800/539/17 (П/9901/69/18), провадження № 11-710асі18.

До того ж колегія суддів не приймає посилання представника відповідача про застосування до даних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 19.04.2018 року у справі № 800/546/17 (провадження № 11-266сап18) з огляду на те, що предметом дослідження в цій справі було рішення ВРП про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_20 на посаду судді Харківського окружного адміністративного суду, в основу якого покладено дослідження ВРП прийняття ОСОБА_20 постанови у справі № 820/111707/13-а, якою суддя (на відміну від судді ОСОБА_2.) заборонила право на мирні зібрання особам «без визначення дати припинення заборони на збори», що жодним чином не є аналогічними обставинами, які передували прийняттю ВРП оскаржуваного рішення в справі.

Щодо вимог позивача про зобов'язання Вищу раду правосуддя прийняти рішення про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва суд зазначає наступне.

Призначення судді безстроково це певна послідовність дій ВККС України і ВРП з урахуванням п. 30 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», отже скасування рішення ВРП не тягне за собою автоматичного прийняття рішення ВРП протилежного за змістом, без проходження певної процедури, передбаченої Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

З огляду на викладене в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Дослідивши матеріали справи, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись статями 244-250, 255, 262, 266, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 07.11.2017 року № 3603/0/15-17, зобов'язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 07.11.2017 року № 3603/0/15-17 «Про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.

Рішення в повному обсязі складено 22 грудня 2018 року.

Головуючий суддя Васильєва І.А.

Судді: Пасічник С.С.

Юрченко В.П.

Хохуляк В.В.

Ханова Р.Ф.