Справа № 826/13169/17
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2018-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 грудня 2018 року № 826/13169/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея»

до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві

про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нікея" (далі також - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві (далі також - відповідач), в якому просить:

- датоване 22 лютого 2017 року рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві вих. №3301/10/26-58-08-04-16 визнати незаконним та скасувати;

- зобов'язати Державну податкову інспекцію у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві прийняти одержану податкову декларацію з податку на додатну вартість за звітний (податковий) період календарний місяць січень 2017 року з додатками та доповненням до неї Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікея" з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з цих поданих позивачем документів від 14 лютого 2017 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.10.2017 року №826/13169/17 залишено позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея» без руху і встановлено строк для усунення недоліків в позовній заяві до 10.11.2017 року.

Разом з тим, через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярію) Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла заява від 09.11.2017 року (ДМ №3843/17 від 20.11.2017 року) про роз'яснення ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.10.2017 року про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2017 року відмолено у задоволенні заяви про роз'яснення ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2017 року у справі №826/13169/17.

Директором ТОВ "Нікея" через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярію) Окружного адміністративного суду міста Києва подано клопотання про продовження процесуального строку на виконання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.10.2017 року про залишення позовної заяви без руху на строк до роз'яснення Окружним адміністративним судом міста Києва цієї ухвали.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2017 року клопотання позивача про продовження процесуального строку на виконання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.10.2017 року про залишення позовної заяви без руху задоволено частково.

Встановлено термін для усунення недоліків ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.10.2017 року про залишення позовної заяви без руху.

Також через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярію) Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла апеляційна скарга від 26.12.2017 року на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2017 про відмову в роз'ясненні судового рішення.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2018 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва 29 листопада 2017 року про відмову в роз'ясненні судового рішення - без змін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.02.2018 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікея" повернуто позивачу.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2018 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Нікея" задоволено частково, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.02.2018 року скасовано, а справу направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.06.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вказаній адміністративній справі.

Також ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до ст.ст. 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідачу встановлено термін для подання відзиву на позовну заяву з доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення, позивачу надано термін для подання відповіді на відзив, відповідачу - для подання заперечень на відповідь на Відзив.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем необґрунтовано відмовлено у прийнятті податкової декларації Товариства з податку на додану вартість за січень 2017 року з додатками № 2 та № 5 та викладенням доповненням до податкової декларації з податку на додану вартість за вказаний період. Позивач вважає такі дії відповідача щодо не прийняття звітності в паперовому вигляді протиправними, також позивач зазначив про порушення податковим органом термінів надсилання оскаржуваного рішення.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечив у повному обсязі, посилаючись на те, з 01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VІІІ від 28.12.2014 року, яким внесено зміни до Податкового кодексу України, зокрема у частині подання звітності з податку на додану вартість, а саме: встановлено, що податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством, у той час, як позивачем було подано податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2017 року засобами поштового зв'язку та тим самим порушено вимоги Податкового кодексу України.

У Відповіді на відзив, що надано 22.08.2018 через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярію) Окружного адміністративного суду міста Києва, представник позивача заперечував проти доводів викладених у відзиві відповідача та просив задовольнити позовну заяву.

Згідно з частиною восьмою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши матеріали справи, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Нікея» 05 серпня 1999 року зареєстровано платником податку на додану вартість з присвоєнням коду та стоїть на податковому обліку в ДПІ у Солом'янському районі ДФС у м. Києві.

Товариство займається діяльністю посередників у торгівлі товарами широкого асортименту, неспеціалізованою оптовою торгівлею, іншими видами роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, діяльністю у сфері права, дослідженням кон'юнктури ринку та виявлення громадської думки.

14.02.2017 року ТОВ «Нікея», в особі директора товариства ОСОБА_1, у письмовій формі через пошту цінним листом подало до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві декларацію з податку на додану вартість за звітний період: календарний місяць січень 2017 року з додатками № 2 та № 5 та викладенням доповненням до податкової декларації з податку на додану вартість відповідно до абзацу другого п. 46.4 статті 46 Податкового кодексу України.

Враховуючи викладене, керуючись п. 49.4. статті 49 Податкового кодексу України, подана вказаним товариством податкова декларація з податку на додану вартість за січень 2017 року разом з додатками не прийняті, як податкові звіти.

Вважаючи вказане рішення протиправними та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Так, п. 6.1 статті 6 ПК України встановлено, що податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Згідно з п.п. 14.1.39 п. 14.1 статті 14 ПК України (далі по тексту в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, які платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до п.п. 16.1.4 п. 16.1. статті 16 ПК України платник податку зобов'язаний сплачувати податки та збори у строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно (пункт 31.1 ПК України).

Відповідно до статті 35 ПК України сплата податків та зборів здійснюється в грошовій формі у національній валюті України, крім випадків, передбачених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Сплата податків і зборів здійснюється в готівковій або безготівковій формі, крім випадків, передбачених цим кодексом або законами з питань митної справи.

Порядок сплати податків та зборів встановлюється цим кодексом або законами з питань митної справи для кожного податку окремо.

Статтею 36 ПК України визначено, що податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим кодексом, законами з питань митної справи.

Податковий обов'язок виникає у платника за кожним податком та збором.

Податковий обов'язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов'язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Виконання податкового обов'язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.

Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим кодексом або законами з питань митної справи.

Відповідно до статті 38 ПК України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Спосіб, порядок та строки виконання податкового обов'язку встановлюються цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до п. 46.1 статті 46 ПК України податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов'язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Підпунктом 49.18.1 п. 49.18 статті 49 ПК України встановлено, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює, зокрема, календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: особисто платником податків або уповноваженою на це особою; надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Єдиною підставою для відмови у прийнятті податкової декларації засобами електронного зв'язку в електронній формі є недійсність електронного цифрового підпису такого платника податків, у тому числі у зв'язку із закінченням строку дії сертифіката відкритого ключа, за умови що така податкова декларація відповідає всім вимогам електронного документа і надана у форматі, доступному для її технічної обробки (п. 49.3 статті 49 ПК України).

Відповідно до п. 49.4 статті 49 ПК України, платники податків, що належать до великих та середніх підприємств, подають податкові декларації контролюючому органу в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі контролюючому органу всіма платниками цього податку з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

У разі припинення договору про визнання електронних документів з підстав, визначених законом, платник податків має право до складення нового договору подавати податкову звітність у спосіб, визначений підпунктами «а» і «б» пункту 49.3 цієї статті.

Контролюючим органам забороняється в односторонньому порядку розривати договір про визнання електронних документів.

Прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають (п. 49.8 статті 49 ПК України).

За умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом (п. 49.9 статті 49 ПК України).

Податкова декларація з податку на додану вартість за звітний період: січень 2017 року з додатками була подана позивачем до податкового органу на паперових носіях.

Зазначений факт сторонами не заперечується та підтверджується наявною в матеріалах справи копією декларації з податку на додану вартість за січень 2017 року.

Відповідно до п. 49.11. статті 49 ПК України у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог п.п. 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови.

Відповідно до п. 56.1 статті 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Приписами п. 55.1 статті 55 ПК України передбачено, що податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов'язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства.

Так, відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір про визнання електронних документів від 02.03.2016 року №, відповідно до якого визнаються податковими документами (податкова звітність, реєстри отриманих та виданих податкових накладних з податку на додану вартість та інші звітні податкові документи), що подані платником податків в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису до органу ДФС засобами телекомунікаційного зв'язку або на електронних носіях, як оригінал.

Доказів припинення цього договору позивачем до матеріалів справи не надано.

Таким чином, надіслання податкової звітності передбачено в електронному вигляді, відтак, надіслання позивачем податкової звітності в паперовій формі не відповідає приписам діючого законодавства.

Щодо твердження позивача про недотримання відповідачем строку на відмову в прийнятті податкової звітності, суд зазначає наступне.

Як встановлено матеріалами справи, відповідачем листом від 22.02.2017 року №3301/10/26-58-08-04-16 повідомлено позивача, що отримана ДПІ 20.02.2017 року податкова декларація з ПДВ за звітний (податковий) період "січень 2017 рік" вважається не прийнятою, оскільки відповідно до статті 49 ПК України податкова звітність надсилається в електронній формі. При цьому, відповідачем також зазначено, що договір про визнання електронних документів між ТОВ "Нікея" та ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві № від 02.03.2016 прийнятий та діє. Інших підстав не прийняття податкової звітності відповідачем не зазначено.

Даний лист було надіслано, як вбачається з відбитку штемпеля на копії конверта, 13.03.2017 року, що не спростовано відповідачем.

Вказуючи на порушення терміну прийняття такого рішення, позивач посилається на пп. 49.11.1. п. 49.1. статті 49 ПК України, а саме, у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови: у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв'язку, - протягом п'яти робочих днів з дня її отримання.

Однак, такі твердження позивача є помилковими з огляду на наступне.

Як зазначалось судом, відповідно до статті 49 ПК України податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі контролюючому органу всіма платниками цього податку з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

При цьому, судом встановлено, що позивачем надано декларацію за січень 2017 року засобами електронного зв'язку, яку було прийнято податковим органом та зареєстровано 14.02.2017 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом Картки платника податків та не заперечується позивачем.

Щодо паперової форми податкової звітності, то, як зазначено судом, така форма не відповідає приписам ПК України.

Посилання позивача на порушення відповідачем пп. 49.11.1. п. 49.1. статті 49 ПК України в частині застосування строку надання повідомлення, на думку суду, є помилковим, оскільки даний підпункт містить обов'язок відповідача надання повідомлення в разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу.

Проте, як встановлено судом зі змісту листа від 22.02.2017 року №3301/10/26-58-08-04-16, підставою для повідомлення щодо не прийняття податкової декларації з ПДВ за звітний (податковий) період "січень 2017 рік" відповідачем зазначено її надіслання у паперовій формі, тоді, як відповідно до статті 49 ПК України податкова звітність надсилається в електронній формі. Відповідачем порушення позивачем вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу в поданій декларації, не визнавалось.

З огляду на вищевикладене, слід дійти висновку, що до даних правовідносин не застосовуються вимоги пп. 49.11.1. п. 49.1. статті 49 ПК України в частині застосування строку надання відповідачем повідомлення, оскільки в даному випадку Податковим кодексом України не передбачено відповідачеві обов'язку вчиняти дії з повідомлення про прийняття або відмову у прийнятті податкової звітності.

Разом з тим, судом не встановлено підстав для визнання рішення контролюючого органу протиправним та його скасування.

Суд зазначає, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності рішення відповідача. Натомість, відповідачем доведено правомірність прийнятого ним рішення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідач правомірність своїх дій та прийнятого рішення довів, натомість доводи позивача не знайшли свого підтвердження та обґрунтування.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Також слід зазначити, що відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно пункту 47 визнаючи повноваження судді тлумачити закон, слід пам'ятати також і про обов'язок судді сприяти юридичній визначеності. Адже юридична визначеність гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи.

Зважаючи на вказане, суд не буде давати нормативне обґрунтування обставинам по справі, які не стосуються предмету позову.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваного рішення з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея» не підлягає задоволенню.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікея" відмовити.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п'ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Нікея", 03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, 1, ;

Відповідач: Державна податкова інспекція у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві, 03151, м. Київ, вул. Смілянська, 6, .

Суддя Л.О. Маруліна