Справа № 9901/979/18
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

26 грудня 2018 року

Київ

справа №9901/979/18

адміністративне провадження №П/9901/979/18

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Смоковича М.І., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_3 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішень, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

19 грудня 2018 року ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовною заявою до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (вул. Механізаторів, 9, м. Київ, 03109; далі - ВККС, Комісія) та Вищої ради правосуддя (вул. Студентська, 12-а, м. Київ, 04050; далі - ВРП), у якій просив:

визнати протиправним і скасувати рішення колегії ВККС № 1279/ко від 20 липня 2018 року (далі - Рішення ВККС);

зобов'язати Комісію допустити ОСОБА_3 до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання, а саме - дослідження досьє і проведення співбесіди;

визнати протиправним і скасувати рішення ВРП № 3539/0/15-18 від 20 листопада 2018 року «Про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Московського районного суду м. Харкова на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України» (далі - Рішення ВРП).

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що оскаржені рішення ВККС і ВРП у розумінні правозастосовної практики Європейського суду з прав людини порушили його право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позаяк внаслідок їх прийняття позивача позбавлено права на працю, відповідно і матеріального забезпечення, що позначилося на його стосунках професійного характеру з іншими людьми, а також вплинуло на професійну репутацію. Позивач зазначив, що втручання у приватне життя з боку держави може здійснюватися лише на підставі закону і таке втручання має бути необхідним у демократичному суспільстві. У цьому зв'язку позивач зауважив, що закон, на підставі якого звільнили позивача, не відповідав вимогам якості у тому розумінні як її трактує Європейський суд з прав людини, як-от у рішеннях «Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії», «Копп проти Швейцарії». Так, з покликанням на підпункт 4 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України, пункт 20 розділу ХІІ Перехідних і прикінцевих положень, частину першу, п'яту статті 83, частину другу статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», позивач зазначив, що фактично названий Закон не визначає порядку кваліфікаційного оцінювання, зокрема й іспиту як одного з його етапів. Натомість цей порядок встановила ВККС своїми рішеннями, затвердивши Порядок проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання (затверджене рішенням Комісії від 04 листопада 2016 року № 144/зп-16 (у редакції рішення ВККС від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18; далі - Порядок № 144/зп-16) та Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 (у редакції рішення ВККС від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18; далі - Положення № 143/зп-16). Отже, підсумував позивач, вимога Конституції України про те, що порядок оцінювання має бути визначений саме законом, а не будь-яким іншим нормативно-правовим актом, порушена.

З приводу звільнення з посади судді позивач зазначив, що стаття 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», до якої відсилають положення підпункту 4 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України, не містить норм, які б передбачали/пов'язували звільнення з посади судді за наслідками кваліфікаційного оцінювання, проведеного на підставі підпункту 4 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України. Тобто чіткого й зрозумілого порядку звільнення особи з посади судді з вказаної підстави згаданий Закон не містить. Також позивач зауважив, що зі змісту чинного законодавства однозначно не зрозуміло у якому складі має вноситися подання до ВРП про звільнення судді - колегією членів ВККС (не менше трьох) чи усією ВККС, а також які строки прийняття Комісією рішення про невідповідність судді займаній посаді та внесення подання про звільнення.

На думку позивача, у правовідносинах, що виникають у зв'язку з прийняттям рішення про звільнення суддів, зокрема у спірних правовідносинах, ВККС і ВРП, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, виконують функцію «суду» у матеріально правовому значенні, відповідно вони повинні відповідати критеріям незалежності і безсторонності при прийнятті таких рішень. Втім, спірні Рішення ВККС і ВРП, на переконання позивача, вказаним критеріям не відповідають, свідченням чого є те, що: під час кваліфікаційного оцінювання ВККС допустила очевидну маніпуляцію з визначенням мінімального бала для допуску до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання, що проявилося у рішенні Комісії від 02 березня 2018 року № 33/зп-18 (за яким умовою проходження етапу іспит є набрати більше половини відсотків балів як за результати анонімного тестування, так і за результатним виконання практичного завдання); ВККС безпідставно і передчасно встановила невідповідність позивача займаній посаді за критерієм професійної компетентності, позаяк цей критерій оцінюється за чотирма показниками, з яких тільки «рівень знань у сфері права, у тому числі рівень практичних навичок та умінь у сфері правозастосуванні» оцінюється на етапі «іспит», решта ж - за наслідками дослідження досьє та співбесіди, тобто самого лише результату виконання практичного завдання недостатньо для висновку про відповідність критерію професійної компетентності загалом; спірні Рішення ВККС і ВРП невмотивовані, у них зазначено лише загальні посилання на положення нормативно-правових актів без жодних аргументів, які спонукали їх прийняття; Рішення ВККС прийнято без участі позивача і без належного його повідомлення про дату і місце розгляду питання щодо його подальшого проходження кваліфікаційного оцінювання; не забезпечено права на належний перегляд рішення ВККС за наслідками оцінювання практичного завдання. З цього приводу позивач зауважив, що переглянути рішення ВККС може тільки ВККС, яка, зокрема, при прийнятті рішення від 05 листопада 2018 року № 1937/ко-19 (за результатами оскарження позивачем результатів оцінки виконаного ним практичного завдання) обмежилася лише формальними підставами, не вдаючись до суті порушених у скарзі питань.

Поряд з тим позивач звернув увагу також на те, що спірне Рішення ВРП прийнято під час його перебування у відпустці по догляду за дитиною, що є порушенням частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Наведені обставини у сукупності, на думку позивача, вказують на те, що Рішення ВККС, відповідно і Рішення ВРП, прийняте на підставі вказаного Рішення Комісії, порушують права, гарантовані позивачу статтями 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв'язку з чим, а також з урахуванням частини восьмої статті 101 закону України «Про судоустрій і статус суддів», заявлено цей позов.

Справа підсудна Верховному Суду як суду першої інстанції відповідно до частини четвертої статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) та відповідно до статті 266 цього Кодексу підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

З урахуванням положень частини п'ятої статті 262 КАС суд дійшов висновку про необхідність розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Керуючись статтями 12, 19, 22, 171, 248, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Відкрити провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішень, зобов'язання вчинити дії.

Справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження колегією суддів у складі п'яти суддів.

Справу призначити до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, яке відбудеться о 10:30 год. 25 січня 2019 року в приміщенні суду за адресою: вул. Московська, 8, корпус 5, м. Київ, 01029.

Встановити відповідачам п'ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву та доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються їхні заперечення (з урахуванням доводів, викладених у позовній заяві), а також документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу.

Встановити позивачу триденний строк з дня отримання відзивів на позовну заяву для подання до суду відповіді на відзиви та документів, що підтверджують надіслання (надання) відповіді на відзив і доданих до нього доказів відповідачам.

Встановити відповідачам триденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання до суду заперечень проти відповіді на відзив і документів, що підтверджують надіслання (надання) заперечень і доданих до нього доказів позивачу.

Повідомити сторонам, що відзив на позовну заяву (відзив), відповідь на відзив та заперечення повинні відповідати вимогам частин другої-четвертої статті 162 КАС.

Повідомити сторонам, що письмові докази, які подаються до суду, повинні бути оформлені відповідно до вимог статті 94 КАС, зокрема вони подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, а якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством, зокрема учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Повідомити сторонам, що інформацію у справі, яка розглядається, можна отримати за адресою на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: supreme.court.gov.ua.

Повідомити сторонам, що у разі невиконання процесуальних обов'язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу, зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству, суд, відповідно до статті 149 КАС, може застосувати заходи процесуального примусу.

Повідомити представнику позивача, що за правилами частин четвертої, п'ятої статті 59 КАС повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»; відповідність копії документа, що підтверджує повноваження представника, оригіналу може бути засвідчена підписом судді.

Повідомити відповідача - суб'єкта владних повноважень про те, що у разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин суд, відповідно до статті 149 КАС, може застосувати заходи процесуального примусу.

Повідомити сторонам, що застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов'язків, встановлених КАС.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Суддя М. І. Смокович