Справа № 826/22000/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 грудня 2018 року 09:54 № 826/22000/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Федорчука А.Б., суддів Васильченко І.П., Векуа Н.Г., при секретарі судового засідання Семеняці А.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Вітаполіс"
доДержавної фіскальної служби України Головного управління ДФС у Київській області ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області Міністерства фінансів України Міністерства юстиції України Державної регуляторної служби України Державна підприємство "Українська правова інформація"
про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії,

за участю представників сторін:

від позивача: Антохов Я.С.

від відповідача-1, 2, 3: Шевченко В.О.

від відповідача-4, 5, 6, 7: не прибули

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» звернулося до державного підприємства «Українська правова інформація», Державної регуляторної служби України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України, Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області, Головного управління ДФС у Київській області, Державної фіскальної служби України, у якому просило:

- визнати незаконним та скасувати рішення Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва в особі правонаступника Державної регуляторної служби України про погодження проекту наказу Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року №966;

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року №966;

- визнати незаконним та скасувати рішення Міністерства юстиції України про державну реєстрацію наказу Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року №966 14 жовтня 2014 року за № 1267/02044;

- визнати незаконним та скасувати рішення Державної регуляторної служби про погодження проекту наказу Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13;

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13;

- визнати незаконним та скасувати рішення Міністерства юстиції України про державну реєстрацію наказу Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13 від 30 січня 2015 р. за № 102/26547;

- визнати незаконним та скасувати рішення (лист) Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 16 лютого 2015 р. вих. № 2348/10/10-13-11-02-10 «Про відмову у прийнятті податкової звітності»;

- визнати незаконним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Київській області від 21 квітня 2015 р. вих. № 1199/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду скарги;

- визнати незаконним та скасувати рішення ДФС України від 17 липня 2015 р. №15034/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги;

- зобов'язати Державну податкову інспекцію у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «Вітаполіс» податкової декларації з податку на додану вартість за податковий календарний місяць січень 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації до облікових даних у інформаційних базах даних ДФС України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року адміністративний позов залишено без розгляду з підстав пропуску позивачем шестимісячного строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу на вказану ухвалу задоволено частково, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року в частині залишення позовних вимог без розгляду про визнання незаконним та скасування рішення (листа) Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 16 лютого 2015 року вихідний № 2348/10/10-13-11-02-10 «Про відмову у прийнятті податкової звітності»; визнання незаконним та скасування рішення Головного управління ДФС у Київській області від 21 квітня 2015 року вихідний № 1199/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду скарги; визнання незаконним та скасування рішення Державної фіскальної служби України від 17 липня 2015 року № 15034/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги; зобов'язання Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області включити відомості з поданої товариством з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» податкової декларації з податку на додану вартість за податковий календарний місяць січень 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації до облікових даних у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України скасовано, в цій частині справу №826/22000/15 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду, а в іншій частині ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року справу прийнято до провадження.

Відтак в межах розгляду даної справи на вирішення суду першої інстанції передано справу №826/22000/15 в частині наступних позовних вимог:

- визнати незаконним та скасувати рішення (лист) Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 16 лютого 2015 р. вих. № 2348/10/10-13-11-02-10 «Про відмову у прийнятті податкової звітності»;

- визнати незаконним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Київській області від 21 квітня 2015 р. вих. № 1199/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду скарги;

- визнати незаконним та скасувати рішення ДФС України від 17 липня 2015 р. №15034/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги;

- зобов'язати Державну податкову інспекцію у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «Вітаполіс» податкової декларації з податку на додану вартість за податковий календарний місяць січень 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації до облікових даних у інформаційних базах даних ДФС України.

В обґрунтування даних позовних вимог представник позивача зазначив, що оскільки станом на 10 лютого 2015 року був чинним опублікований 30 січня 2015 року наказ №13 Міністерства фінансів України, відповідно до пункту 48.1 статті 48 Податкового кодексу України, а також з огляду на те, що самим наказом №13 не було передбачено набрання ним чинності за податковим періодом, у якому відбулось його оприлюднення, застосування 10 лютого 2015 року позивачем абзацу 2 пункту 46.6 статті 46 Податкового кодексу України було б незаконним, як стверджує позивач. На думку представника позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» не мала іншого виходу, аніж подавати 10 лютого 2015 року до податкового органу податкову декларацію з податку на додану вартість за податковий період за січень 2015 року за визначеною наказом Міністерства фінансів України №966 формою з урахуванням внесених наказом Міністерства фінансів України №13 змін.

Додатково представник позивача стверджував, що рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 16 лютого 2015 року про відмову у прийнятті податкової звітності з податку на додану вартість за податковий період січень 2015 року не містить посилань на порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» ані пункту 48.3 статті 48 Податкового кодексу України, ані пункту 48.4 статті 48 Податкового кодексу України.

Також представник позивача стверджував, що податковим органом порушено визначений підпунктом 49.11.1 пункту 49.11 статті 49 Податкового кодексу України строків прийняття рішення про відмову у прийнятті податкової декларації.

Крім того, на думку представника позивача, строк розгляду скарги позивача не може вважатись продовженим відповідно до норм чинного законодавства уповноваженою особою, а ненадсилання позивачу до 22 червня 2015 року рішення Державної фіскальної служби України за результатами розгляду скарги позивача має наслідком повне задоволенні скарги позивача від 01 червня 2015 року за вих. №33/15.

В ході судового розгляду даної справи представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області у запереченнях на позовну заяву зазначив, що за звітний період січень 2015 року декларація Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» повинна була подаватись за формою, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року №966, а не за формою, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13, яка набуває чинності з лютого 2015 року. На думку податкового органу, декларацію позивача за січень 2015 року правомірно не було прийнято, про що платнику податків направлено лист про відмову у прийнятті податкової звітності від 16 лютого 2015 року №2348/10/10-13-11-02-10, в якому запропоновано платнику подати декларацію з податку на додану вартість за відповідний період згідно вимог чинного законодавства.

З аналогічних підстав проти адміністративного позову заперечував і представник Державної фіскальної служби України, про що зазначено у письмових запереченнях, що долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

В С Т А Н О В И В:

10 лютого 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» подав до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області податкову декларацію за січень 2015 року за формою, яка визначена наказом Міністерства фінансів України №966 від 23 вересня 2014 року у редакції наказу Міністерства фінансів України №13 від 23 січня 2015 року.

Листом від 16 лютого 2015 року №2348/10/10-13-11-02-10 Державна податкова інспекція у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області повідомила позивачу, що податковій декларації з податку на додану вартість Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» за січень 2015 року, направленій поштовим відправленням 13 лютого 2015 року, надано статус неподаткової звітності, у зв'язку з тим, що вона подана не у відповідній формі, а саме у формі, затвердженій наказом Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року №966 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13), яка набирає чинності з 01 лютого 2015 року.

Вказаним листом позивачу запропоновано надати податкову декларацію з податку на додану вартість за відповідний звітний період, оформлену належним чином.

02 квітня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» надіслало до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області скаргу на рішення 16 лютого 2015 року №2348/10/10-13-11-02-10 «Про відмову у прийнятті податкової звітності».

За результатами розгляду вказаної скарги позивача Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області прийнято рішення про результати розгляду скарги від 21 квітня 2015 року №1199/10/10-36-11-01-10, яким скаргу позивача залишено без задоволення.

В подальшому, 01 червня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» подало до Державної фіскальної служби України скаргу на рішення від 16 лютого 2015 року №2348/10/10-13-11-02-10 «Про відмову у прийнятті податкової звітності» та рішення від 21 квітня 2015 року №1199/10/10-36-11-01-10.

Державна фіскальна служба України 17 липня 2015 року прийняла рішення про результати розгляду скарги №15034/6/99-99-11-02-02-15, яким оскаржувані рішення залишила без змін, а скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» - без задоволення.

Незгода позивача із вказаними рішеннями відповідачів зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 46.1 статті 46 Податкового кодексу України, податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Додатки до податкової декларації є її невід'ємною частиною.

У відповідності до пункту 46.5 статті 46 Податкового кодексу України, форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Наказом Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року №966 затверджено Порядок заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість (далі - Порядок №966).

Згідно з пунктом 2 розділу ІІІ Порядку №966 декларація та додатки до неї, а також інша податкова звітність з податку на додану вартість, зазначена у пункті 8 розділу I цього Порядку, подаються до контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податку, засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Пунктом 48.3 статті 48 Податкового кодексу України встановлено, що податкова декларація повинна містити такі обов'язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім'я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Як вбачається з оскаржуваного рішення від 16 лютого 2015 року №2348/10/10-13-11-02-10 Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області податковій декларації з податку на додану вартість Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» за січень 2015 року, направленій поштовим відправленням 13 лютого 2015 року, надано статус неподаткової звітності, у зв'язку з тим, що вона подана не у відповідній формі, а саме у формі, затвердженій наказом Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року №966 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13), яка набирає чинності з 01 лютого 2015 року.

Пунктом 48.1 статті 48 Податкового кодексу України встановлено, що податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання. Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Аналіз наведеної норми свідчить, що податкова декларація подається за формою, яка є чинною саме на момент її подання, а не на момент звітного періоду, за який така податкова декларація подається.

Відповідно до оскаржуваного рішення від 16 лютого 2015 року №2348/10/10-13-11-02-10, позивачем подано 13 лютого 2015 року податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2015 року за формою, встановленою наказом №966 (в редакції наказу Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13).

Судом встановлено, що наказом Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13 внесено зміни до Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року N966, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14 жовтня 2014 року за N 1267/26044, виклавши його у новій редакції, що додається.

Пунктом 6 даного наказу №13 передбачено, що цей наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування.

Так, наказ №13 опубліковано в Офіційному віснику України, випуск №6 (2015) 30 січня 2015 року, а відтак вказаний наказ набрав чинності 30 січня 2015 року.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку про те, що станом на момент подання позивачем податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року чинною була форма, встановлена наказом №966 (в редакції наказу Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13), а відтак дії позивача повністю узгоджуються з вимогами пункту 48.1 статті 48 Податкового кодексу України.

При цьому, факт того, що наказ №13 набув чинності з 01 лютого 2015 року підтверджує безпосередньо сам податковий орган, зокрема, в оскаржуваному рішенні від 16 лютого 2015 року №2348/10/10-13-11-02-10.

Відповідно до пункту 49.8 статті 49 Податкового кодексу України прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Пунктом 49.10 статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо) забороняється.

Згідно з вимогами пункту 49.11 статті 49 Податкового кодексу України у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови: у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв'язку, - протягом п'яти робочих днів з дня її отримання; у разі отримання такої податкової декларації особисто від платника податку або його представника - протягом трьох робочих днів з дня її отримання.

Оскільки в межах даної справи судом встановлено, що при поданні податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року за формою, встановленою наказом №966 (в редакції наказу Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13), який на момент подання такої декларації був чинним, що повністю узгоджується з вимогами пункту 48.1 статті 48 Податкового кодексу України, а також враховуючи те, що будь-яких порушень вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу при заповненні такої декларації податковим органом не встановлено, суд приходить до висновку про протиправність відмови позивачу у визнанні податкової декларації за січень 2015 року податковою звітністю, а відтак наявність підстав для скасування рішення від 16 лютого 2015 року №2348/10/10-13-11-02-10 як протиправного.

Відповідно до пункту 49.13 статті 49 Податкового кодексу України, у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом.

Таким чином, враховуючи встановлений судом факт протиправності невизнання відповідачем податкової декларації Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» з податку на додану вартість за січень 2015 року з додатками, дана декларація вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом, тобто 13 лютого 2015 року.

В частині позовних вимог щодо зобов'язання Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «Вітаполіс» податкової декларації з податку на додану вартість за податковий календарний місяць січень 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації до облікових даних у інформаційних базах даних ДФС України, суд зазначає наступне.

Організацію діяльності з ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначає Порядок ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України 07 квітня 2016 року №422, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 травня 2016 року за N 751/28881 (далі - Порядок №422).

Пунктом 1 розділу ІІ Порядку №422 передбачено, що з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.

Відповідно до пункту 6 розділу І Порядку №422 за даними оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску ДФС та її територіальними органами формується звітність про нарахування та надходження податків, зборів, єдиного внеску, надходження митних та інших платежів до бюджетів, податковий борг, недоїмку зі сплати єдиного внеску, відшкодування податку на додану вартість, результати контрольно-перевірочної роботи, розстрочення (відстрочення) грошових зобов'язань (податкового боргу), надміру сплачені податки, збори, єдиний внесок тощо.

Враховуючи те, що судом встановлена протиправність невизнання відповідачем податкової декларації Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» з податку на додану вартість за січень 2015 року, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов'язання відповідача відобразити задекларовані позивачем показники (дані) у вказаній податковій звітності в електронних базах даних податкової звітності податкових органів.

Аналогічна позиція викладена в ухвалах Київського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2015 №826/17926/14, від 26.02.2015 №826/18531/14, від 11.02.2015 №826/18550/14, від 17.02.2015 №826/18659/14, від 26.02.2015 №826/18747/14, від 19.02.2015 №19787/14.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 21 квітня 2015 року №1199/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду первинної скарги та Державної фіскальної служби України №15034/6/99-99-11-02-02-15 від 17 липня 2015 року про результати розгляду скарги, суд зазначає наступне.

Вимогами підпункту 49.12.2 пункту 49.12 статті 49 Податкового кодексу України встановлено, що у разі отримання відмови контролюючого органу у прийнятті податкової декларації платник податків має право: оскаржити рішення контролюючого органу у порядку, передбаченому статтею 56 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 56.10 статті 56 Податкового кодексу України, рішення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, прийняте за розглядом скарги платника податків, є остаточним і не підлягає подальшому адміністративному оскарженню, але може бути оскаржене в судовому порядку.

У свою чергу, згідно з пунктами 56.2-56.3 статті 56 Податкового кодексу України, у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Скарги на рішення державних податкових інспекцій подаються до контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів.

Скарги на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць подаються до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Також, пунктом 56.6 статті 56 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли контролюючий орган приймає рішення про повне або часткове незадоволення скарги платника податків, такий платник податків має право звернутися протягом 10 календарних днів, наступних за днем отримання рішення про результати розгляду скарги, зі скаргою до контролюючого органу вищого рівня.

Згідно з пунктами 56.8-56.9 статті 56 Податкового кодексу України, контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Судом встановлено, що подана до Головного управління ДФС у Київській області скарга на рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області розглянута у межах встановлених строків з надсиланням позивачу рішення від 21 квітня 2015 року №1199/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду первинної скарги з викладеними у ньому мотивами відмови.

Скарга позивача подана до Державна фіскальна служба України на рішення Головного управління ДФС у Київській області від 21 квітня 2015 року №1199/10/10-36-11-01-10 та рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 16 лютого 2015 року №2348/10/10-13-11-02-10 розглянута у межах встановлених строків з надсиланням позивачу рішення про продовження розгляду скарги від 09 червня 2015 року №12002/6/99-99-11-02-02-15 та рішення від 17 липня 2015 року №15034/6/99-99-11-02-02-15 про відмову у задоволенні скарги з викладеними у ньому мотивами відмови.

Щодо посилань позивача на невмотивованість рішень Головного управління ДФС у Київській області та ДФС України, зокрема, відсутність у таких рішеннях відповідей на всі аргументи, що викладені у скаргах ТОВ «Вітаполіс», суд зауважує, що закріплений у пункті 56.8 статті 56 Податкового кодексу України обов'язок контролюючого органу за результатами розгляду скарги прийняти вмотивоване рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент скаржника.

Суд зазначає, що у рішеннях органів, які здійснюють розгляд скарг мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Проте міра, до якої такий орган має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення, змісту і суті скарги. Контролюючий орган, розглядаючи скаргу та оцінюючи ті чи інші доводи скаржника має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів та прийняття доказів на підтвердження позицій скаржника чи органу, рішення якого переглядається.

Як вбачається з оскаржуваних рішень, у них наведені мотиви, якими керувався контролюючий орган розглядаючи скарги позивача з посиланням на відповідні норми закону, тому відсутність у таких рішеннях відповідей на всі аргументи позивача, які викладені у скаргах, не є свідченням їх невмотивованості та не може бути самостійною підставою для визнання їх незаконними.

Стосовно доводів позивача про те, що рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків приймається посадовою особою Державної фіскальної служби України, а не Державною фіскальною службою України спростовується безпосередньо самим рішенням від 09 червня 2015 року №12002/6/99-99-11-02-02-15, яке підписано Головою Державної фіскальної служби України.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

З огляду на викладене вище, рішення суб'єкта владних повноважень є такими, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що останніми залишено без змін рішення (лист) Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 16 лютого 2015 року №2348/10/10-13-11-02-10.

Як вбачається із спірних рішень, Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області та Державна фіскальна служба України, приймаючи рішення за результатами розгляду скарг, досліджували докази та керувалися нормами чинного податкового законодавства України.

Відтак, вказані рішення самі по собі не є юридично значимими для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, а, тому, рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 21 квітня 2015 року №1199/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду первинної скарги та Державної фіскальної служби України №15034/6/99-99-11-02-02-15 від 17 липня 2015 року про результати розгляду скарги безпосередньо не порушують права та інтереси позивача, з огляду на що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач-1 як суб'єкт владних повноважень покладений на нього обов'язок доказування правомірності свого рішення не виконав повністю.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представника позивача стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення (лист) Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 16 лютого 2015 р. вих. № 2348/10/10-13-11-02-10 «Про відмову у прийнятті податкової звітності».

3. Зобов'язати Державну податкову інспекцію у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «Вітаполіс» податкової декларації з податку на додану вартість за податковий календарний місяць січень 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації до облікових даних у інформаційних базах даних ДФС України.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» () понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2436,00 (дві тисячі чотириста тридцять шість) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області ().

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Федорчук А.Б.
Суддя Васильченко І.П.
Суддя Векуа Н.Г.