Справа № 826/26906/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 грудня 2018 року № 826/26906/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді-доповідача Келеберди В.І., суддів Качура І.А., Кузьменка В.А., при секретарі судових засідань Козловій І.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом приватного підприємства «Васильківтрансавто»

до Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

за участю представників:

позивача: Черненко С.В.,

відповідача: Стьопіна А.С., Зілова Н.С.,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

Представник приватного підприємства «Васильківтрансавто» (далі - Позивач) подав до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - суд) позов до Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті (далі - Відповідач) та просить суд:

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті від 17 листопада 2015 року № 434 про позбавлення дозволу приватного підприємства «Васильківтрансавто» серії УП № 000970 на виконання перевезень пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування Київ-Трускавець-Бориспіль, рейси 893/894;

Зобов'язати відповідача - Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті видати інший розпорядчий документ, яким скасувати свій наказ, що є предметом спору та в невідкладному порядку письмово проінформувати про це власників автостанцій та вокзалів по маршруту руху автобусу, згідно діючого розкладу руху;

Стягнути судові витрати з відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02 грудня 2015 року позивачем отримано лист відповідача в якому повідомлялось те, що наказом Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті від 17 листопада 2015 року № 434 позивача, яке перевізника позбавлено дозволу серії УП № 000970 на перевезення пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування Київ-Трускавець-Бориспіль, рейси № 893/894 посилаючись на умови порушення договору, з посиланням на підпункт 3 пункту 55 Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2008 року № 1081. Підприємство, як перевізник, не порушило жодної норми чинного законодавства України, які передбачено для даного виду перевезень та умов дозволу, а тому підстави для позбавлення дозволу відсутні.

Разом із позовною заявою представником позивача подано до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій висловлюється прохання про постановлення ухвали про зупинення дії наказу Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті від 17 листопада 2015 року № 434 про позбавлення дозволу приватного підприємства «Васильківтрансавто» серії УП № 000970 на виконання перевезень пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування Київ-Трускавець_Бориспіль. Рейси 893/894 до вирішення питання по суті та зобов'язати відповідача у невідкладному порядку письмово проінформувати про це власників автостанцій та автовокзалів по маршруту руху автобуса, згідно з діючим розкладом. Вказане клопотання мотивовано очевидною протиправністю оскаржуваного наказу. Окрім того, представником позивача зазначається, що внаслідок реалізації оскаржуваного наказу позивач зобов'язаний припинити перевезення пасажирів по вказаному автобусному маршруту, а тому пасажири, які придбали квитки не зможуть скористатися послугами, що призведе до порушення їх прав та законних інтересів.

Ухвалою суду від 16 грудня 2015 року відкрито провадження у справі №826/26906/15 (далі - справа), призначено судовий розгляд справи на 27 січня 2016 року.

Водночас, ухвалою суду від 16 грудня 2015 року у задоволення клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 29 грудня 2015 року визначено склад колегії суддів для розгляду адміністративної справи №826/26906/15.

Через канцелярію суду надійшло клопотання представника відповідача про заміну у справі відповідача - Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті на правонаступника - Державну службу України з безпеки на транспорті, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 442 утворено Державну службу з безпеки на транспорті шляхом реорганізації (злиття) Державної інспекції з безпеки на морському та річковому транспорті, Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті підпорядкувавши службі, що утворюють, Державну спеціальну службу транспорту.

27 січня 2016 року колегією суддів під час судового засідання ухвалено про заміну відповідача на Державну службу України з безпеки на транспорті.

Ухвалою суду від 27 січня 2016 року задоволено клопотання представника відповідача та зупинено провадження у справі до 03 лютого 2016 року.

03 лютого 2016 року судове засідання не відбулось, у зв'язку із перебуванням колегії суддів в інших судових засіданнях та перенесено на 10 лютого 2016 року. 05 лютого 2016 року через канцелярію суду надійшла заява представника позивача про зміну позовних вимог, відповідно до якої позивач висловлює прохання про:

визнання протиправним та скасування наказ Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті від 17 листопада 2015 року № 434 про позбавлення дозволу приватного підприємства «Васильківтрансавто» серії УП № 000970 на виконання перевезень пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування Київ-Трускавець-Бориспіль, рейси 893/894;

зобов'язання відповідача у невідкладному порядку письмово проінформувати про скасування оскаржуваного наказу в судовому порядку власників автостанцій та автовокзалів по маршруту руху автобуса, згідно з діючим розкладом руху;

судові витрати покласти на відповідача.

10 лютого 2016 року судове засідання не відбулось у зв'язку із відсутністю складу колегії суддів та відкладено на 16 березня 2016 року.

Цього ж дня через канцелярію суду надійшли письмові заперечення відповідача, які долучено до матеріалів справи та які обґрунтовано тим, що зважаючи на неодноразові порушення позивачем умов дозволу відповідачем видано 17 листопада 2015 року наказ № 434 про позбавлення перевізника ПП «Васильківтрансавто» дозволу на перевезення пасажирів на вищезазначеному міжобласному автобусному маршруті загального користування. Вказаний наказ є повністю законним, та підстави для його скасування відсутні.

16 березня 2016 року судове засідання не відбулось у зв'язку із перебуванням судді у відпустці та відкладено на 30 березня 2016 року.

Однак, 30 березня 2016 року судове засідання не відбулось, у зв'язку із перебуванням одного із суддів із складу колегії у відпустці та призначено на 13 квітня 2016 року.

13 квітня 2016 року судове засідання не відбулось у зв'язку із неявкою сторін. Розгляд справи призначено на 01 червня 2016 року.

01 червня 2016 року колегією суддів у відповідному судовому засіданні оголошено перерву до 13 липня 2016 року.

13 липня 2016 року у відповідному судовому засіданні колегією суддів протокольної ухвалою змінено порядок розгляду справи, ухваливши про перехід до подальшого завершення розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження.

Разом з тим, протоколом автоматизованої зміни складу колегії суддів від 17 травня 2017 року змінено склад колегії суддів для розгляду зазначеної справи.

Судове засідання призначено на 08 вересня 2017 року.

У зв'язку із перебуванням одного суддів із складу колегії на лікарняному, розгляд справи відкладено на 20 жовтня 2017 року.

20 жовтня 2017 року зважаючи на неявку представників сторін судове засідання відкладено на 01 грудня 2017 року.

01 грудня 2017 року у відповідному судовому засіданні колегією суддів протокольної ухвалою змінено порядок розгляду справи, ухваливши про перехід до подальшого завершення розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, з дня набрання чинності нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України, тобто з 15 грудня 2017 року, адміністративне судочинство здійснюється за правилами цієї редакції Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Обставини встановлені судом.

Відповідно до дозволу серії УП № 000970 від 07 липня 2014 року, терміном дії з 19 червня 2014 року по 18 червня 2019 року, який видано організатором перевезень - Державною інспекцією України з безпеки на наземному транспорті (Укртрансінспекцією), приватному підприємству «Васильківтрансавто» надано право самостійного виконання перевезень пасажирів на міжміському міжобласному автобусному маршруті загального користування Київ-Трускавець-Бориспіль, рейси 893/894.

02 грудня 2015 року позивачем отримано лист відповідача від 27 листопада 2015 року № 1854/11/16-15 в якому повідомлялось про те, що згідно з наказом Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті від 17 листопада 2015 року № 434 приватне підприємство «Васильківтрансавто» позбавлено дозволу серії УП № 000970 на перевезення пасажирів на міжміському міжобласному автобусному маршруті загального користування Київ-Трускавець-Бориспіль, рейси 893/894 (а.с. - 188).

В наказі відповідача послався на підпункт 3 пункту 55 Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2008 року № 1081, а саме: на звернення ОСОБА_6 від 13 липня 2015 року, лист Управління Укртрансінспекції у місті Києві від 26 жовтня 2015 року № 430/5/136-15, листи Укртрансінспекції від 28 січня 2015 року № 45/08/16-15, від 13 березня 2015 року № 412/08/16-15, від 25 жовтня 2015 року № 1717/11/16-15 та вважає це підставою для анулювання виданого позивачу дозволу.

Позивач з постановлений наказом не згодний, вважає його протиправним. Оскільки підприємством як перевізником не було порушено жодної норми чинного законодавства України, які передбачено для даного виду перевезень та умов дозволу, що могло б бути підставою для позбавлення позивача договору на перевезення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначено Законом України «Про автомобільний транспорт» від 5 квітня 2001 року N 2344-III (далі - Закон) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону автомобільний транспорт - галузь транспорту, яка забезпечує задоволення потреб населення та суспільного виробництва у перевезеннях пасажирів та вантажів автомобільними транспортними засобами;

автобус - транспортний засіб, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння більше ніж дев'ять з місцем водія включно;

автобусний маршрут - шлях проходження автобуса між початковим та кінцевим пунктами з визначеними місцями на дорозі для посадки (висадки) пасажирів;

автобусний маршрут міжміський - автобусний маршрут, який з'єднує населені пункти і протяжність якого перевищує 50 км;

водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка;

графік руху - відомості про час і послідовність виконання рейсу;

пасажирські перевезення - перевезення пасажирів легковими автомобілями або автобусами;

дозвіл органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування - документ, який надає право на здійснення перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування;

регулярні пасажирські перевезення - перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування за умовами, визначеними паспортом маршруту, затвердженим в установленому порядку органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування або уповноваженими органами Договірних Сторін у разі міжнародних перевезень;

рейс - рух транспортного засобу від початкового до кінцевого пункту маршруту;

розклад руху - сукупність графіків руху автобусів за маршрутом;

Згідно зі статтею 3 Закону, цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Статтею 7 Закону передбачено, що забезпечення організації пасажирських перевезень покладається:

на міжнародних автобусних маршрутах загального користування - на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту;

на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), - на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту;

на приміських і міжміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території Автономної Республіки Крим чи області (внутрішньообласні маршрути), - на Раду міністрів Автономної Республіки Крим або обласні державні адміністрації;

на приміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі району, - на районні державні адміністрації;

на автобусному маршруті загального користування прямого сполучення місто Київ - міжнародний аеропорт "Бориспіль" - на Київську міську державну адміністрацію;

на міських автобусних маршрутах загального користування - на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту.

Відповідно до статті 16 Закону до персоналу автомобільного транспорту належать працівники, які безпосередньо надають послуги з перевезення пасажирів чи вантажів, виконують роботи з ремонту та технічного обслуговування транспортних засобів, надають допоміжні послуги, пов'язані з перевезеннями.

Трудові відносини персоналу автомобільного транспорту регулюються трудовим законодавством, у тому числі положенням про дисципліну та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Статтею 17 Закону передбачено, що персонал автомобільного транспорту повинен відповідати визначеним законодавством вимогам, зокрема:

мати необхідний рівень професійної кваліфікації;

забезпечувати якісне та безпечне надання послуг автомобільного транспорту з перевезення пасажирів чи вантажів;

ввічливо та уважно реагувати на звернення і скарги споживачів послуг автомобільного транспорту.

Підготовку, перепідготовку, атестацію та підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів здійснюють у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, та Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 31 Закону відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування приміських та міжміських, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються дозволом органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування автобусних маршрутів, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування (рейсів), які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника.

Форму дозволу, порядок його видачі та анулювання визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

У договір можуть бути включені інші питання за згодою сторін.

Згідно зі статтею 34 Закону автомобільний перевізник повинен:

виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів;

утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону;

забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут;

забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров'я водіїв;

організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод;

забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства;

забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту;

забезпечувати безпеку дорожнього руху;

забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Автомобільні перевізники з кількістю транспортних засобів десять і більше зобов'язані організовувати підвищення кваліфікації керівників і спеціалістів автомобільного транспорту, діяльність яких пов'язана з наданням послуг автомобільного транспорту, у термін один раз на п'ять років, а з питань безпеки перевезень, охорони праці та пожежної безпеки - у термін один раз на три роки в порядку, який визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Відповідно до статті 35 Закону послуги пасажирського автомобільного транспорту поділяють на послуги з перевезення пасажирів автобусами, на таксі та легковими автомобілями на замовлення.

Послуги з перевезення пасажирів автобусами можуть надаватися за видами режимів організації перевезень: регулярні, регулярні спеціальні, нерегулярні.

Перевезення пасажирів автобусами в режимі регулярних пасажирських перевезень здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах загального користування на договірних умовах із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Перевезення пасажирів автобусами в режимі регулярних спеціальних пасажирських перевезень здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах спеціальних перевезень на договірних умовах із замовниками транспортних послуг.

Перевезення пасажирів автобусами в режимі нерегулярних пасажирських перевезень здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах нерегулярних перевезень на договірних умовах із замовниками транспортних послуг.

Автобусні маршрути за видами сполучень поділяються на: міські, приміські, міжміські, міжнародні.

Автобусні маршрути за видами перевезень поділяються на: загального користування, спеціальних перевезень, нерегулярних перевезень.

На приміських та міських маршрутах дозволяється перевозити стоячих пасажирів автобусами, які за своєю конструкцією мають місця для стоячих пасажирів, у кількості, передбаченій технічною характеристикою транспортного засобу та визначеній у реєстраційних документах на цей транспортний засіб.

На міжнародних та міжміських маршрутах дозволяється перевозити пасажирів з обов'язковим наданням їм місць для сидіння.

На автобусні маршрути протяжністю понад 500 км у рейс повинні направлятися два водії.

Перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування може здійснюватися у режимах: звичайному, експресному, маршрутного таксі.

Вимоги щодо використання автобусів за видами сполучень, режимами руху та протяжністю маршрутів, за параметрами пасажиромісткості, комфортності, технічних та екологічних показників установлює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Послуги з перевезення на таксі надаються громадянам у порядку черги на стоянках таксі та на шляху прямування, а також на замовлення (звичайне, термінове, нічне) усне, письмове чи за телефоном.

Послуги з перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення можуть надаватися тільки за попередньою домовленістю із замовником послуг і не можуть надаватися на стоянках таксі та на шляху прямування автомобіля громадянам, з якими не було попередньої домовленості про послугу.

Суб'єкти господарювання, які використовують легкові автомобілі на замовлення, мають право включати витрати на ці послуги до собівартості продукції тільки за умови, що у перевізника є відповідна ліцензія і з ним укладений письмовий договір на обслуговування.

Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту затверджує Кабінет Міністрів України.

Згідно зі статтею 37 Закону пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 затверджено Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту (далі - Правила).

Відповідно до підпунктів 1, 2, 10 пункту 145 Правил перевізник зобов'язаний забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт, захист прав споживачів, вживати заходів до забезпечення безпечної, зручної поїздки пасажирів згідно з договором перевезення і розкладом руху, здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд.

Підпунктами 2, 4 та 14 пункту 147 Правил передбачено, що водій автобуса зобов'язаний виконувати вимоги цих Правил, дорожнього руху та правил технічної експлуатації автобуса, дотримуватися визначеного маршруту та розкладу руху автобуса, бути охайно одягненим, чемно поводитися з пасажирами.

Окрім того, відповідно до пункту 1.1 Порядку видачі та анулювання дозволу на перевезення пасажирів на міжобласних маршрутах загального користування, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 07 травня 2010 року № 279, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 червня 2010 року за № 409/17704 вказаний Порядок розроблений відповідно до статті 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» та визначає процедуру видачі та анулювання дозволу на перевезення пасажирів на приміських та міжміських автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути) (далі - міжміські та приміські маршрути), крім автобусного маршруту загального користування прямого сполучення місто Київ - міжнародний аеропорт «Бориспіль», організатором пасажирських перевезень на якому є Київська міська державна адміністрація (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 2.1 Порядку дозвіл на перевезення пасажирів на міжобласних маршрутах загального користування (далі - дозвіл на перевезення) видається автомобільному перевізнику, який:

а) за результатами конкурсу визнаний переможцем;

б) за результатами конкурсу посів друге місце, у разі якщо перевізник-претендент, який став переможцем конкурсу, надав письмову відмову від одержання дозволу на перевезення;

в) за результатами конкурсу посів друге місце, у разі дострокового анулювання дозволу суб'єкта господарювання, який був визнаний переможцем конкурсу;

г) є тимчасовим, у разі анулювання дозволу на перевезення за відсутності суб'єкта господарювання, який за результатами конкурсу посів друге місце, або при його письмовій відмові від отримання дозволу на перевезення;

ґ) є тимчасовим, у разі відкриття нового автобусного маршруту або нового рейсу для вивчення доцільності його функціонування;

д) є тимчасовим, у разі визнання недійсним чи скасування судом рішення конкурсного комітету;

е) є тимчасовим, у разі зупинення судом рішення конкурсного комітету.

Пунктом 2.3 Порядку передбачено, що Дозвіл на перевезення видається:

на п'ять років - у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2.1 цього Порядку, у разі відповідності рухомого складу, запропонованого автомобільним перевізником, якого визнано переможцем, умовам конкурсу та у випадку, передбаченому підпунктом "б" пункту 2.1 цього Порядку, у разі відповідності умов обслуговування, запропонованих автомобільним перевізником, який посів друге місце, умовам конкурсу;

на один рік - у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2.1 цього Порядку, у разі відсутності в автомобільного перевізника, якого визнано переможцем конкурсу, автобусів, що відповідають умовам конкурсу, та у випадку, передбаченому підпунктом "б" пункту 2.1 цього Порядку, у разі відсутності в автомобільного перевізника, який за результатами конкурсу посів друге місце, автобусів, що відповідають умовам конкурсу;

на строк дії дозволу на перевезення, що був анульований, - у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2.1 цього Порядку;

один раз на строк до трьох місяців - у випадках, передбачених підпунктами "г", "ґ", "д" пункту 2.1 цього Порядку;

на строк до набрання чинності судовим рішенням по суті - у випадку, передбаченому підпунктом "е" пункту 2.1 цього Порядку.

Відповідно до пункту 3.5 Порядку до дозволу на перевезення вноситься така інформація:

найменування, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті) або код згідно з ЄДРПОУ та місцезнаходження (місце проживання) перевізника;

назва маршруту (маршрутів);

номери рейсів;

режим руху (приміські маршрути) або порядок здійснення перевезень (міжміські маршрути);

термін дії дозволу на перевезення;

умови організації перевезень, передбачені Законом України «Про автомобільний транспорт», Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2007 року № 1184), законодавством про захист прав споживачів, іншими нормативно-правовими актами, що регламентують перевезення пасажирів автомобільним транспортом (забезпечення безпеки, якості перевезень, культури обслуговування);

показники якості транспортного обслуговування (регулярність виконання перевезень, використання автобусів за відповідними параметрами комфортності);

додаткові умови організації перевезень пасажирів (відповідно до умов обслуговування за рішенням конкурсного комітету);

умови анулювання та переоформлення дозволу на перевезення;

дата видачі дозволу на перевезення.

Пунктом 4.1 Порядку передбачено, що Державна служба України з безпеки на транспорті приймає рішення про анулювання дозволу на перевезення протягом 30 днів з дати отримання інформації, яка підтверджує такі обставини:

надходження заяви перевізника щодо анулювання дозволу на перевезення;

надходження інформації про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем у зв'язку з її смертю, або оголошенням її померлою, або визнанням її безвісно відсутньою;

ліквідація або реорганізація юридичної особи без визначення правонаступника;

анулювання ліцензії перевізника на право надання послуг з перевезення пасажирів автомобільним транспортом;

закінчення терміну дії ліцензії та неотримання нової відповідно до вимог Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності";

порушення умов організації перевезень, визначених дозволом на перевезення;

використання дозволу на перевезення, витягу з нього для інших перевезень, ніж обумовлено їх умовами.

Пунктами 4.2 та 4.3 Порядку передбачено, що рішення щодо анулювання дозволу на перевезення оформлюється наказом Державної служби України з безпеки на транспорті.

Інформація щодо анулювання дозволу на перевезення направляється автомобільному перевізнику та відповідним суб'єктам господарювання, що надають послуги автостанцій на автобусному маршруті відповідно до розкладу руху.

Також, відповідно до підпункту 3 пункту 55 Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, який затверджено постановою Кабінету Мінітсрів України від 03 грудня 2008 року № 1081, організатор має право: достроково розірвати договір (позбавити дозволу) з автомобільним перевізником у разі:

порушення ним умов договору (дозволу). У такому разі для роботи на маршруті призначається автомобільний перевізник, який за результатами конкурсу визнаний таким, що зайняв друге місце, на строк до закінчення дії договору (дозволу), який було розірвано (позбавлено), а в разі його відмови чи відсутності - призначати до проведення конкурсу іншого автомобільного перевізника один раз на строк не більш як три місяці;

надходження від органів виконавчої влади письмової інформації, що підтверджує факт подання ним недостовірної інформації;

порушення ним умов договору (дозволу) під час виконання перевезень на маршруті як перевізника, який за результатами конкурсу визнаний таким, що зайняв друге місце.

З матеріалів справи вбачається, а саме з дозволу на перевезення пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування, який видано Укртрансінспекцією 07 липня 2014 року (серія УП 000970) ПП «Васильківтрансавто» на виконання перевезень на міжміському автобусному маршруті загального користування, рейси 893/894 Київ-Трускавець-Бориспіль передбачено, що перевізник забезпечує безпечне користування послугами пасажирського автомобільного транспорту, належну якість послуг з перевезення, культуру обслуговування пасажирів в автобусах, своєчасність перевезень пасажирів та зберігання їх багажу, пільгові перевезення в установленому законодавством порядку, дотримання порядку перевезення пасажирів на маршрутах, розкладу руху, схеми руху (а.с. - 13).

З письмових заперечень відповідача вбачається, що на його адресу надійшли звернення (скарги), а саме:

- Громадянина ОСОБА_7 щодо незадовільного рівня обслуговування на міжобласному маршруті № 894 сполучення «Трускавець-Київ-Бориспіль» та грубої поведінки водія на зазначеному маршруті;

- Громадянина ОСОБА_8 стосовно порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт водієм автобуса перевізника ПП «Васильківтрансавто» на автобусному маршруті загального користування Київ-Трускавець 20 грудня 2014 року, а саме: груба поведінка водія, безпідставна відмова водія від перевезення пасажира, якому згідно із законодавством надано пільги за проїзд (а.с. - 194-196);

- Громадянина ОСОБА_9 від 24 серпня 2015 року стосовно порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт щодо відмови 28 червня 2015 року водієм автобуса (НОМЕР_1) перевізника ПП «Васильківтрансавто» у пільговому перевезенні по маршруту Бориспіль-Київ-Трускавець, рейс 893, відправлення з автостанції «Автовокзал Київ» (а.с. - 200).

Листами від 28 січня 2015 року № 145/08/16-15, від 13 березня 2015 року № 412/08/16-15 від 21 жовтня 2015 року № 1717/11/16-15 відповідачем повідомлено позивача про необхідність у найкоротший термін забезпечити виконання вимог законодавства про автомобільний транспорт в частині обслуговування пасажирів на вищевказаному маршруті відповідно до вимог, визначених дозвільними документами та неухильного дотримання норм законодавства про автомобільний транспорт (а.с. - 184-187).

Суд зауважує, що копію скарги громадянина ОСОБА_7 щодо незадовільного рівня обслуговування на міжобласному маршруті № 894 сполучення «Трускавець-Київ-Бориспіль» та грубої поведінки водія на зазначеному маршруті до матеріалів справи відповідачем долучено не було.

Разом з тим, судом встановлено, що гр. ОСОБА_8 звернувся до Снігурівського районного суду Миколаївської області та рішенням від 18 жовтня 2015 року у задоволення його позову до ПП «Васильківтрансавто» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено (а.с. - 36).

Під час розгляду справи Снігурівський районним судом Миколаївської області встановлено, що на підтвердження доводів того, що саме відповідач порушив право споживача до суду не представлено. Факт відмови у перевезенні ніяким чином не зафіксовано, позивач з відповідними заявами у компетентні органи не звертався. Натомість, відповідачем доведено до 20 грудня 2015 року гр. ОСОБА_8 скористався правом на безкоштовний проїзд автобусом міжміського сполучення Трускавець-Київс, рейс 894, про що позивач не заперечив і зворотнього суду не довів.

Що стосується звернення гр. ОСОБА_9 в частині порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт водієм позивача, шляхом 28 червня 2015 року відмови у пільговому перевезенні, то судом зауважується, що вказаний факт жодними чином не підтверджено. Жодних доказів на підтвердження вказаних обставин ні заявником до відповідача ні відповідачем до суду не надано.

З матеріалів справи також вбачається, що 02 грудня 2015 року на особистому прийому у начальника відділу організації перевезень та диспетчерського контролю Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті на підтвердження доказів відмови водіями автобусів у пільговому перевезенні пасажирів, які виконували рейси, позивачу були надані постанови Укртрансінспекції у Київській області за 2014-2015 роки про застосування до підприємства адміністративно-господарських штрафі за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, а саме: постанови № 026344 та № 026378 від 12 лютого 2014 року, № 026801 від 21 травня 2014 року (а.с. - 24-26).

Разом з тим, судом встановлено, що вищезазначені постанови управління Укртрансінспекції у Київській області постановами Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2014 року справа № 826/2157/14, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року, та від 12 вересня 2014 року справа № 826/8841/14 скасовано як неправомірні (а.с. - 28-35).

Так, відповідно до постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2014 року у справі № 826/2157/14 судом зазначено, що: «Відносно доводів позивача про те, що приватне підприємство "Васильківтрансавто" не повинно здійснювати пільгове перевезення пасажирів в зв'язку з відсутність укладеного договору з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування на перевезення пільгових категорій громадян на міжобласних автобусних маршрутах загального користування, суд зазначає про наступне.

Статтею 29 Закону № 2344 встановлено, що автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону № 2344 види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Суд приймає до уваги доводи позивача відносно того, що пільгове перевезення пасажирів автоперевізник зобов'язаний здійснювати на підставі замовлення державного органу.

Як вбачається з матеріалів справи, Приватне підприємство "Васильківтрансавто" неодноразово зверталося із листами до Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті та Державного підприємства "Київпассервіс", в яких просило вжити заходів щодо врегулювання порядку здійснення перевезень пільгових категорій пасажирів та забезпечення компенсації автомобільним перевізникам збитків від цих перевезень.

Державне підприємство "Київпассервіс" за результатами розгляду звернень Приватного підприємства "Васильківтрансавто" надіслало звернення до Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, в яких просило розглянути питання щодо обмеження Приватним підприємством "Васильківтрансавто" перевезення пасажирів пільгових категорій.

Доказів розгляду звернень Державного підприємства "Київпассервіс" та Приватного підприємства "Васильківтрансавто" Державною інспекцією України з безпеки на наземному транспорті та прийняття рішень за результатами їх розгляду, суду не пред'явлено.

Разом з тим суд зазначає, що предметом розгляду даної адміністративної справи не є дослідження обставин щодо невжиття Державною інспекцією України з безпеки на наземному транспорті заходів з метою врегулювання порядку здійснення перевезень пільгових категорій пасажирів Приватним підприємством "Васильківтрансавто"».

Окрім того, у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2014 року у справі № 826/8841/14 судом зазначено, що Закон України «Про автомобільний транспорт», що має вищу юридичну силу у галузі автомобільного транспорту не містить вичерпного переліку випадків, у яких автомобільний перевізник може відмовитися від пільгового перевезення пасажира. Однак аналіз вищевказаних нормативних положень дає суду підстави для висновку про те, що у випадку відсутності у автомобільного перевізника державного контракту на перевезення пільгових категорій громадян і відповідного замовлення, то такий автомобільний перевізник може відмовити в пільговому перевезені пасажиру. Відмова з цих причин є обґрунтованою.

Судом також встановлено, що підставою для прийняття відповідачем рішення про позбавлення перевізника ПП «Васильківтрансавто» дозволу серії УП № 000970 також слугувало звернення ОСОБА_6 від 13 липня 2015 року.

Однак, жодних підтверджень того, що вказану скаргу було направлено на адресу позивача з метою надання відповіді чи пояснень стосовно викладених у зверненні фактів до суду надано не було. Окрім того, матеріали справи не містять жодних доказів проведення перевірки фактів та обставин викладених у зазначеному зверненні.

Таким чином, з наведеного вбачається, що підставою для видачі оскаржуваного наказу слугувала саме безпідставна відмова перевізника від пільгового перевезення пасажирів.

При цьому, відповідачем жодних доказів на підтвердження вказаних обставин до суду надано не було, втім як і не було надано доказів на підтвердження встановлення факту відмови ПП «Васильківтрансавто» у пільговому перевезенні пасажирам.

Судом встановлено, що позивач протягом тривалого періоду часу звертався до організатора перевезень - Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті з проханням вирішити питання пільгових перевезень пасажирів, а також прохав надати відповідні роз'яснення щодо вказаного питання, однак жодної відповіді на свої звернення позивачем не було отримано. Ї

Позивач також звернувся з даного приводу і до Міністерства інфраструктури України, у зв'язку з чим отримав відповідь від 11 листопада 2015 року № 12585/25/10-15 за підписом першого заступника міністра Шульмейстра В., який поділяє нашу стурбованість щодо проблем з відсутністю компенсації за пільгові перевезення, а також визнає факт не укладання з автомобільними перевізниками державного контракту (замовлення) на перевезення громадян, яким законодавством надано пільги щодо оплати проїзду в автобусах міжобласних маршрутів (а.с. - 20).

Судом також встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року у справі № 826/21869/15 адміністративний позов приватного підприємства «Васильківтрансавто» до Управління Укртрансінспекції у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 10 серпня 2015 року № 034815 (а.с. - 72-73).

Окрім того, судом також встановлено, що не дивлячись на відсутність у позивача як у автомобільного перевізника державного контракту (замовлення) на перевезення пільгових категорій громадян, а також не зважаючи на те. що центральним органом виконавчої влади невизначено обсяг цих перевезень та відповідно відсутністю з боку держави відшкодування збитків перевізникам за такі перевезення, підприємство здійснює перевезення пільгових категорій громадян на міжобласному автобусному маршруті Київ-Трускавець-Бориспіль. Вказані обставини підтверджуються долученими до матеріалів справи копіями відомостей форми 20АСС, які видаються водіям автобусів диспетчерами автовокзалів та автостанцій по ходу слідування при відправленні його в рейс. З даних копій вбачається, що касами автовокзалів та автостанцій здійснюється видача безоплатних та пільгових (зі знижками) квитків пасажирам, які мають на це право (а.с. - 100-133).

Із системного аналізу викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті України від 17 листопада 2015 року № 434 про позбавлення дозволу приватного підприємства «Васильківтрансавто» серії УП № 000970 на виконання перевезень пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування Київ-Трускавець-Бориспіль, рейси 893/894.

Встановлена колегією суддів протиправність рішення відповідача та наявність підстав для його скасування, з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача, суд вбачає підстави і для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача у невідкладному порядку письмово проінформувати про скасування оскаржуваного наказу Укртрансінспекції в судовому порядку власників автостанцій та автовокзалів по маршруту руху автобуса, згідно діючого розкладу.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, що є підставами для їх задоволення.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Беручи до уваги вищевикладене, виходячи з предмету адміністративного позову та встановлених обставин під час розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог зважаючи на недоведеність відповідачем правомірності прийнятого ним рішення.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Долученим до матеріалів справи платіжним дорученням від 09 грудня 2015 року № 442 підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 1218,00 гривень, який підлягає відшкодуванню на його користь.

Керуючись статтями 2, 9, 19, 72-77, 90, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

Задовольнити адміністративний приватного підприємства «Васильківтрансавто» (08600, Київська область, місто Васильків, перший провулок Селянський, 30, ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (03135, місто Київ. Проспект Перемоги, 14, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті від 17 листопада 2015 року № 434 про позбавлення дозволу приватного підприємства «Васильківтрансавто» серії УП № 000970 на виконання перевезень пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування Київ-Трускавець-Бориспіль, рейси 893/894.

Зобов'язати Державну службу України з безпеки на транспорті у невідкладному порядку письмово проінформувати про скасування оскаржуваного наказу в судовому порядку власників автостанцій та автовокзалів по маршруту руху автобуса, згідно з діючим розкладом руху.

Присудити на користь приватного підприємства «Васильківтрансавто» (08600, Київська область, місто Васильків, перший провулок Селянський, 30, ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (03135, місто Київ. Проспект Перемоги, 14, ) сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) гривень 00 копійок.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя-доповідач В.І. Келеберда

Судді І.А. Качур

В.А.Кузьменко