Справа № 420/5232/18
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2018-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5232/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Бойко О.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання наказу протиправним скасування його та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

І. Суть спору:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ДМС України в Одеській області в якому просив:

1.Визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №180 від 20.09.2018 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його.

2. Зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ІІ. Аргументи сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

02.08.2018 р. позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні.

03.10.2018 р. позивач отримав повідомлення №5/1-699 від 20.09.2018 р про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №180 від 20.09.2018 р. у відповідності з яким на підставі п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

В своєму рішенні відповідач зазначає, що елемент загрози власному життю у разі повернення до Афганістану, спричинений внутрішнім конфліктом та діяльністю терористичних угрупувань в країні громадської належності не визнається територіальним підрозділом ДМС цілком обґрунтованим.

Позивач вважає, що відповідач не належним чином дослідив інформацію по країні походження, що призвело до прийняття неправомірного рішення.

Відповідно до ІСП на даний час в Афганістані продовжується озброєний військовий конфлікт.

Позивач вважає рішення Управління у справах біженців у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосується справи.

Позивач вважає, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення зазначені обставини до уваги не прийняв.

Таким чином, позивач вважає, що рішення ДМС України про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, протиправним та таким, що належить до скасування.

Позивач у судове засідання не з'явився про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та завчасно.

Ухвалою суду від 12.10.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідачу встановлено термін п'ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

07.11.2018 р. ухвалою занесеною до протоколу судового засідання продовжено підготовче провадження до 90 днів.

26.11.2018 р. ухвалою занесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження по справі та продовжено розгляд справи по суті у порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та завчасно.

26.11.2018 р. від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження (т.2 а.с.82).

06.11.2018 р. через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, в якому він просив у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві (т.1 а.с.21-29)

В обґрунтування відзиву на адміністративний позов представник відповідача зазначила що, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Щодо причин виїзду з країни громадської належності, в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що виїзд відбувся через ймовірну можливість переслідування його родини з боку представників терористичного угрупування «Талібан», через його професійну діяльність.

Представник відповідача у відзиві зазначила, що елемент погроз з боку угрупування «Талібан» не розглядається в контексті причини його виїзду з країни громадської належності. У той же час, позивач не надав до територіального підрозділу ДМС жодної аргументації (факту) чи усних тверджень власних побоювань у разі повернення до Афганістану, які б ґрунтувались на реальних подіях, прикладах або інших доказах, що можуть вказувати на реальність ймовірних побоювань зазнати нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання. Позивач не зміг надати чіткі та детальні пояснення, які б могли підтверджувати загрозу її життю у разі повернення до Афганістану.

Представник позивача надав відповідь на відзив в якій зазначив, що ситуація в Афганістані та м. Кабул, де проживає позивач , як на момент розгляду заяви про захист та прийняття оскаржуваного рішення відповідачем, так і на теперішній час є небезпечною. Отже, висновок, висновок відповідача щодо безпечності ситуації у м. Кабулі є необґрунтованим та спростовується інформацією по країні походження.

З'ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши письмові докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до задоволення частково. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

ІІІ. Обставини, встановлені судом.

Так, суд встановив, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином республіки Афганістан м. Кабул, район Коте Сандге,1 національність таджик, релігія - мусульманін-сунніт. Рідна мова дарі.

Позивач за сімейним станом одружений з 1993 р. на громадянці Афганістану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з якою має спільних дітей, а саме трьох доньок та одного сина. Дружина та діти позивача на теперішній час проживають в Пакістані м. Пешавар.

Позивач не має освіти. В період 1987-1989 років проходив військову службу на території Афганістану.

Щодо трудової діяльності на Батьківщині працював продавцем в магазині, в Україні працює вантажником на промринку « 7 км», з червня 2018 р.

З Афганістану позивач вибув у 2009 р. , авіарейсом Кабул (Афганістан) - Ташкент (Узбекистан). В м. Ташкент перебував протягом 3 діб, після чого вибув автомобілем до м. Москва (Російська Федерація), де проживав там 9 років, до квітня 2018 р. В квітні поточного року вибув з РФ автомобілем в напрямку російсько-українського кордону. На територію України потрапив 25.04.2018 р. нелегально.

Щодо причин виїзду з країни громадської належності позивач в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначив, що виїзд відбувся через ймовірну можливість переслідування його родини з боку представників терористичного угрупування «Талібан» через його професійну діяльність.

Під час анкетування та протоколів співбесіди, позивач зазначив, що к раїні громадської належності він має власний фотомагазин, де працював протягом 1997-2009 років. Відповідно до тверджень позивача, до вказаного магазину зазвичай приходили державні службовці, які робили фото на документи та ксерокопії різних матеріалів, документів тощо. З 2009 р. брат дружини позивача на установчі дані ОСОБА_3, який ніби то є членом терористичного угрупування «Талібан», запропонував позивачу співпрацю, а саме надавати допомогу у пошуках інформації про людей, які приходили до його магазину. Зазначену пропозицію позивач відхилив, після чого брат дружини йому погрожував, а згодом забрав дружину позивача з її дітьми до власного будинку.

Позивач зазначив, що після погроз від брата дружини та людей з терористичного угрупування «Талібан», за проханням дружини в 2009 році виїхав до РФ, де проживав протягом 9-ти років. Позивач зазначив, що на території РФ він звертався за міжнародним захистом до міграційної служби, але в 2018 р. отримав відмову, та за порадою знайомої особи виїхав до України.

Позивач звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області з заявою про набуття статусу біженця або додаткового захисту в Україні.

02 .02.2018 р. відповідач надав позивачу довідку № 008336 про звернення за захистом в Україні, яка дійсна до 02.09.2018 р. ( т.2 а.с.59-60).

20.09.2018 р. Управління прийняло висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.128-133).

Даний висновок, мотивований тим, що заява позивача не обґрунтована, тобто в ній відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

20.09.2018 р. відповідач прийняв наказ №180 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.141).

03.10.2018 р. позивач отримав повідомлення від 20.09.2018 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підстава прийняття повідомлення наказ №180 від 20.09.2018 р. (т.1 а.с.142-145).

В повідомленні від 20.09.2018 р. зазначено, що за результатами аналізу матеріалів встановлено, що історія переслідування позивача є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Зокрема, наступні елементи вказують на необґрунтованість клопотання позивача в контексті набуття міжнародного захисту в Україні.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

ІV Джерела права та висновки суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст. Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.3 ст.78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючи), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіряючи законність наказу ГУ ДМС України в Одеській області №180 від 20.09.2018 р. про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що відповідач повинен був з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка побоювань позивача повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від заявника, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Висновок відповідача щодо безпечності ситуації в м. Кабулі (Афганістан) є необґрунтованим та спростовується інформацією по країні походження (ІКП):

Інформація по країні походження є загальнодоступною, міститься, зокрема в Керівництві УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті осіб, шукаючих притулок з Афганістану від 19.04.2016 р. У Керівництві зазначено, що:

- в Афганістані триває збройний конфлікт не міжнародного характеру;

- в Афганістані все ще наявні серйозні проблеми в соціальній, економічній сферах, а також в сфері в безпеки;

- ситуація в області безпеки в Афганістані продовжує залишатись непередбачуваною при цьому цивільне населення в повній мірі продовжує нести тягар конфлікту;

- широкі верстви населення, включаючи жінок, дітей, представників етнічних меншин та інші особи, все ще зазнають багато численних порушень прав людини з боку різних елементів;

- порушення прав людини відбуваються в усіх районах країни, не залежно від того хто їх контролює.

На сьогоднішній день на території Афганістану продовжується внутрішній збройний конфлікт, що підтверджується ІСП:

Місія ООН по сприянню Афганістану (http://www.refworld.org/docid/5ba1f59a4.html- остання дата доступу 09.10.2018 р.

« На протязі перших шість місяців 2018 р. життя та матеріальне забезпечення цивільних осіб продовжували піддаватися нещадному руйнівному впливу озброєному конфлікту в тієму ж ступені, що і в минулому році. Місія ООН по сприянню Афганістану знову закликає сторонни конфлікту активізувати зусилля по захисту цивільного населення та працювати в напрямку досягнення мирного урегулювання.

Головною причиною загибелі цивільних осіб в перші 6 місяців 2018 р. використання саморобних вибухових пристроїв під час нападу антиурядових елементів. Комбіноване застосування саморобних вибухових пристроїв, які приводяться в дію терористами - смертниками.»

Управління Верховного комісара ООН по правам людини, Афганістан: 10 000 постраждалих серед мирних жителів в 2017, по даним доповіді ООН, 15.02.2018 р. (http://www.refworld.org/docid/5a8ac5a34.html).

«Більше 10 000 мирних жителів загинули або отримали поранення в 2017 р., як сказано в останній щорічній доповіді ООН, який документує наслідки збройного конфлікту в Афганістані для мирного населення. По даним доповіді, відповідальність покладається на антиурядові елементи: 42% - на Талібан, 10% - на ДАІШ/Ісламська держава в провінції Хорасан і 13 % - на не встановленні та інші антиурядові елементи».

Радіо Свобода , вибух в Кабулі: загинуло 100 людей, більше 150 постраждали 27.01.2018. р. (http://www.refworld.org/docid/5a7022514.html).

«Близько 100 людей загинули та 150 постраждали при вибуху в столиці Афганістан Кабулі в суботу 27.01.2018 р. Про це повідомляють афганські засоби масової інформації з посиланням на офіційні джерела. Відповідальність за вибух взяла на себе терористичне угрупування «Талібан».

З вищенаведеної інформації по країні походження суд зазначає, що в Афганістані та в м. Кабул, де проживає позивач, як на момент розгляду заяви про захист та прийняття оскаржуваного рішення відповідачем, так і на теперішній час є небезпечною. Отже висновок відповідача щодо безпечності ситуації у м. Кабулі є необґрунтованим та спростовується інформацією по країні походження.

Отже висновок відповідача про відсутність доведених фактів і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження є необґрунтованим.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач передчасно дійшов висновку стосовно позивача, що в нього відсутні встановлені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" умови для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи наведене, суд робить висновок, що відповідач не взяв до уваги інформацію по країні походження позивача в повному обсязі.

Відтак, відповідач формально перевірив обставини, викладені позивачем, що порушило принцип рівності перед законом та призвело до прийняття оскаржуваного наказу № 180, яким відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до п.25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16.03.2012 р. суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно з ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, на думку суду, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З урахуванням вищезазначеного, суд робить висновок, що наказ №180 від 20.09.2018 р. про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, протиправним та таким, що не відповідає міжнародним принципам та належить до скасування. Проте враховуючи, що діючим законодавством передбачена виключна компетенція відповідача у прийнятті рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає за необхідне зобов'язати ГУ ДМС України повторно розглянути заяву від 02.08.2018 р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення з урахуванням висновків в порядку передбаченому Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, суд робить висновок, що позов належить до часткового задоволення.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку п.14 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 244-246 КАС України -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №180 від 20.09.2018 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним та скасувати його.

3. Зобов'язати Головне управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.08.2018 року про надання захисту в Україні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

4. У решті позовних вимог відмовити.

5. Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П'ятого апеляційного адміністративного суду.

6. Позивач- ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_1.

Відповідач - ГУ ДМС України в Одеській області, адреса: 65045, м. Одеса, вул. Преображенська,44, .

Суддя : О.Я. Бойко

.