Справа № 826/9283/18
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 грудня 2018 року № 826/9283/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом Громадянки Узбекістану ОСОБА_2 (04071, АДРЕСА_1)
доДержавної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул. Володимирська, 9) Головного Управління Державної міграційної служби України в м.Києві (02152, м.Київ, вул. Березняківська, 4 "А")
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії ,
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася громадянка Узбекистану ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідача-1), Головного управління державної міграційної служби України у м. Києві (далі по тексту - відповідач-2), в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Укзбекистану ОСОБА_2;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №04-18 від 10 січня 2018 року про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Узбекистану ОСОБА_2 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначила, що відповідачі при прийнятті оскаржуваних рішень взагалі не поцікавились актуальною ситуацією в країні походження позивача, не зважаючи на те, що такі дані були наведені позивачем у своїй заяві-анкеті. Між тим, інформація по країні-походження - Узбекистану міститься у загальнодоступних та авторитетних джерелах інформації, тобто в силу частини 3 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, не потребує доказування.

Додатково позивач стверджує, що має об'єктивні причини побоюватися за своє життя та здоров'я, а також життя та здоров'я членів своєї сім'ї в умовах переслідування через релігійні причини, а також систематичного порушення прав людини по всій країні. При цьому, дані побоювання є обґрунтованими з огляду на те, що у країні походження на позивача чекає небезпека у зв'язку з переслідуваннями через релігійні причини, а також через систематичне порушення прав людини по всій країні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 червня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження.

Представники відповідачів копію вказаної ухвали суду від 18 червня 2018 року отримали, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.

16 липня 2018 року до суду надійшов відзив Державної міграційної служби України, в якому представник відповідача-1 стверджував, що однією з причин звернення до органу Державної міграційної служби України у скарзі позивач зазначає виникнення нових обставин, пов'язаних з тим, що Законом України «Про внесення змін до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 13 травня 2014 року №1251-VII (редакція діє з 30 травня 2014 року) розширено поняття «особи, яка потребує додаткового захисту». Зокрема, згідно з вказаними змінами особа, яка потребує яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, згідно норм чинного законодавства, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає за себе іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Представник відповідача-1 стверджує, що нові умови, які з'явились у правовій дефініції «додатковий захист» можуть бути застосовані лише у випадку наявності загрози життю, безпеці чи свободі заявника, оскільки вони є похідними від вказаних обставин. Водночас, в ході розгляду заяви позивача, наведений елемент (наявність особистої загрози життю, безпеці та свободі заявника) визнано недостовірними, тому він не може бути взятий до уваги.

Позивач подала до суду відповідь на відзив, у якій стверджувала про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

З огляду на викладене вище та відмову судом на підставі ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 липня 2018 року в задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

22 серпня 2017 року громадянка Узбекистану ОСОБА_2 звернулась із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказана заява обґрунтована тим, що заявниця була змушена залишити країну свого походження за релігійними причинами, оскільки її чоловік переслідується в Узбекистані службою національної безпеки через підозру у членстві екстремістських угрупувань, що почалось у 1996 році. Також заявниця стверджувала у заяві, що її чоловіка двічі затримували і піддавали побиттю, у зв'язку з чим він був змушений залишити Узбекистан у 2009 році. Після від'їзду чоловіка заявницю почали викликати на допити та розпитувати про місцезнаходження чоловіка, а відтак їй теж було небезпечно залишатись в Узбекистані, бо СНБ вимагало її звітів про чоловіка, а в разі відмови надавати пояснення - погрожували ув'язненням.

Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві 22 серпня 2017 року повідомленням №221 повідомило заявницю - громадянку Узбекистану ОСОБА_2 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв'язку з тим, що раніше заявниці було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та підстави для звернення за захистом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві не змінилися.

Позивачем вказане рішення від 22 серпня 2017 року оскаржене до Державної міграційної служби України.

Державна міграційна служба України надіслала ОСОБА_2 повідомлення №8 від 22 січня 2018 року про відхилення скарги на рішення територіального органу Державної міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким зазначено, що відповідно до статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Державною міграційною службою України прийнято рішення від 10 січня 2018 року №04-18 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві.

Незгода позивача із вказаними рішеннями відповідачів зумовила його звернення до суду з даними позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначений статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у якій зазначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 12 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649.

Відповідно до пункту 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: встановлює особу заявника; реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків;забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку; перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; проводить дактилоскопію заявника; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; роз'яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Згідно пукнту 2.2 Правил №649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Відповідно до пункту 2.4 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Вирішуючи спір, судом встановлено, що позивач - громадянка Узбекистану ОСОБА_2 раніше вже зверталась до міграційної служби щодо надання міжнародного захисту в Україні.

Так, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 лютого 2015 року в справі №826/17343/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2015 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Судове рішення по адміністративній справі №826/17343/14 набрало законної сили 07 квітня 2015 року.

Згідно частини 5 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Вищезазначеним судовим рішення встановлено, що громадянку Узбекистану ОСОБА_2 в 2012 році було затримано в м. Севастополь за порушення правил перебування іноземців на території України, у зв'язку з чим Гагарінським РВВС м. Севастополь стосовно іноземки 1 березня 2012 року складено адміністративний протокол за статтею 203 Кодексу України про адміністративні правопоуршення та 13 березня 2012 року видворено за межи України без заборони в'їзду. Отже громадянка Узбекистану ОСОБА_2 повернулась до України незаконним шляхом та не мала на меті легалізувати своє перебування на її території. Тобто , суд прийшов до висновку про відсутність обставин, за яких у заявника могло б бути цілком обґрунтоване побоювання застосовування до неї фізичного насилля на час виїзду із країни походження та звернення до міграційної служби із заявою про надання статусу біженця в Україні. Оскільки позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишила територію Узбекистану добровільно.

Таким чином, не підлягають доказуванню в даній адміністративній справі обставини та умови, визначені у пунктом 1 чи пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки вони були предметом дослідження в адміністративній справі №826/17343/14.

Отже, судом встановлено, що заявником раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У своїй повторній заяві про визнання особою, яка потребує додаткового захисту від 22 серпня 2017 року позивачем не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного, враховуючи, що в повторній заяві позивача про визнання громадянки Узбекистану ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни свого походження, суд погоджується з доводами відповідача, що заява позивача є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні.

Рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняті відповідачем на підставі ччастини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обгрунтовано, оскільки заявнику раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, та зазначені умови не змінилися.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Укзбекистану ОСОБА_2 від 22 серпня 2017 року та рішення Державної міграційної служби України №04-18 від 10 січня 2018 року про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законними та обґрунтованими, а тому не підлягають скасуванню.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Під час розгляду справи відповідачі, як суб'єкти владних повноважень, покладений на них обов'язок доказування виконали.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови в їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Громадянки Узбекистану Атаханової Зафіри Мамтовної відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.Б. Федорчук