Справа № 640/109/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

08 січня 2019 року м. Київ № 640/109/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Клочкова Н.В., ознайомившись із позовною заявою і доданими матеріалами

ОСОБА_1

до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації

про визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі-позивач), адреса: 30501, АДРЕСА_1, до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (надалі-відповідач), адреса: 02225, м. Київ, проспект Маяковського, 29, у якій позивач просить суд:

- визнати бездіяльність відповідача в частині відмови у скасуванні реєстрації місця проживання малолітньої ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 неправомірною;

- зобов'язати скасувати реєстрацію місця проживання малолітньої ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 в порядку визначеному п. 28 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та порядку передачі органам реєстрації інформації до ЄДДР».

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо скасування реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача, вчиненої з порушенням діючого законодавства.

Відповідно статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Згідно з частиною 2 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

Дослідивши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку про неможливість відкриття провадження у даній справі та розгляду її в порядку адміністративного судочинства, оскільки наявні підстави для відмови у відкритті провадження та розгляду її в порядку іншого судочинства, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини 2 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2017 позивачу стало відомо, що її чоловік ОСОБА_3 19.11.2013 зареєстрував місце проживання малолітньої ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3, без письмової згоди на це позивача. При цьому, місце проживання ОСОБА_2, за твердженням позивача, зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1.

28.11.2018 позивач звернулась до відповідача з заявою про скасування реєстрації ОСОБА_2, оскільки така реєстрація місця проживання дитини була вчинена без письмової згоди позивача, проте відповідач відмовив позивачу у скасуванні вказаної реєстрації.

Необхідно зауважити, що спірні правовідносини стосуються права користування та розпорядження майном, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_4. В своїй позовній заяві позивач оскаржує бездіяльність відповідача в частині відмови у скасуванні реєстрації місця проживання малолітньої ОСОБА_2 у АДРЕСА_2, оскільки вважає їх неправомірними, у зв'язку з тим, що така реєстрація дитини вчинена без згоди позивача.

Отже, предметом спірних правовідносин стосуються права користування та розпорядження майном. Таким чином, суд вважає, що спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами цивільного процесуального законодавства. З огляду на суб'єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Суд враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року по справі №826/8687/16, якою рішення суду апеляційної інстанцій про закриття провадження в аналогічній справі залишено без змін.

Беручи до уваги вищевикладене, а також те, що фактично позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльність щодо відмови у скасуванні реєстрації місця проживання малолітньої ОСОБА_2 та зобов'язання скасувати таку реєстрацію повинні розглядатися в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, а не в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що даний спір не відноситься до компетенції адміністративних судів і не може бути розглянутий за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Суд роз'яснює позивачеві, що зазначений спір відноситься до юрисдикції місцевого загального суду в порядку Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись положеннями ст. ст. 2, 19, п.1 ч.1 ст.170, ст. ст. 171, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, адреса: 30501, АДРЕСА_1) до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (, адреса: 02225, м. Київ, проспект Маяковського, 29) про визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання вчинити певні дії, в т.ч. щодо скасування реєстрації місця проживання малолітньої ОСОБА_2.

2. Ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати позивачу негайно з позовними матеріалами.

Відповідно до частин четвертої - п'ятої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі може бути оскаржено. У разі скасування ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі позовна заява вважається поданою в день первісного звернення до суду.

Ухвала набирає законної сили згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом п'ятнадцяти днів, з дня складання повного тексту ухвали.

Суддя Н.В. Клочкова