Справа № 0240/2789/18-а
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2019-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0240/2789/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Чернюк А.Ю.

Суддя-доповідач: Франовська К.С.

03 січня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Франовської К.С.

суддів: Кузьменко Л.В. Іваненко Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_2, Вінницького вищого професійного училища Департаменту поліції охорони на Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року (час ухвалення рішення не зазначено, місце ухвалення - м.Вінниця, дата складення повного тексту рішення 01.10.2018 р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Вінницького вищого професійного училища Департаменту поліції охорони про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Вінницького вищого професійного училища Департаменту поліції охорони, в якому просив :

- визнати протиправною відмову Вінницького вищого професійного училища Департаменту поліції охорони, що викладена у листі за №1063/43/50/01-2018 від 10.08.2018 року у проведенні виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ на підставі наказу МВС України від 11.01.2016 року № 4 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського»;

- зобов'язання Вінницьке вище професійне училище Департаменту поліції охорони призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв'язку з встановленням ІІІ групи інвалідності в 70-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після звільнення зі служби в поліції, позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності, причиною якої є захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ України. Надалі ним було подано заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв'язку із встановленням інвалідності. Проте, у такій виплаті було відмовлено з підстави спливу 6-ти місячного строку після звільнення із служби.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправною відмову Вінницького вищого професійного училища Департаменту поліції охорони, що викладена у листі за №1063/43/50/01-2018 від 10.08.2018 року у проведенні виплати ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ на підставі наказу МВС України від 11.01.2016 року № 4 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського».

Зобов'язано Вінницьке вище професійне училище Департаменту поліції охорони повторно розглянути заяву ОСОБА_2 щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 року № 4 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у позові, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить судове рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Аргументи скаржника на обґрунтування доводів апеляційної скарги полягають у тому, що суд помилково витлумачив поняття " дискреційні повноваження", що зумовило прийняття неправильного судового рішення, та позбавлено позивача можливості захисту порушеного права.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Вінницьке вище професійне училище Департаменту поліції охорони подало на нього апеляційну скаргу. Вважає, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи, що апеляційні скарги не містять клопотань учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції в порядку п.1 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційних скарг, на основі наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу Вінницького вищого професійного училища Департаменту поліції охорони слід задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, з наступних підстав.

ОСОБА_2 з 14.08.1992 року по 06.05.2016 року проходив службу в органах внутрішніх справ.

Наказом Департаменту поліції охорони Національної поліції України №98 о/с від 06.05.2016 р. ОСОБА_2 звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу).

Згідно висновку постанови військово-лікарської комісії № В-70 на підставі медичного огляду, статті 39б, 70г графи ІІІ Розкладу хвороб і фізичних вад (Додаток 1 до Порядку проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС України, затвердженого наказом МВС України від 06.02.2001 N 85 наказу МВС України від 06.02.2001 року №85 ) захворювання ОСОБА_2 пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Довідкою від 29.05.2018 року №030232 Вінницького обласного центру МСЕК, підтверджено, що ОСОБА_2 втратив 50% працездатності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до довідки від 29.05.2018 року №078320 Департаменту охорони здоров'я Вінницької ОДА обласної МСЕК №1, ОСОБА_2 встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Отримавши зазначені медичні висновки, ОСОБА_2 звернувся до Вінницького вищого професійного училища Департаменту поліції охорони з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням інвалідності IIІ групи. Однак, відповідач листом від 10.08.2018 року відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги, у зв'язку із тим, що інвалідність позивача встановлена після спливу шести місяців після звільнення з поліції.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію», який набрав чинності 07.11.2015 року .

Згідно п. 5 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Водночас, приписи п. 15 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону «Про Національну поліцію» визначають, що право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

До набрання чинності Законом «Про Національну поліцію» порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами статті 23 Закону України «Про міліцію», Порядком умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМ України від 21.10.2015 року №850 (далі - Порядок №850).

Так, відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України «Про міліцію» у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Пунктом 2 Порядку №850 закріплено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Крім того, на виконання вимог ст. ст. 97-101 Закону «Про Національну поліцію «наказом МВС України від 11.01.2016 року затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом МВС України від 11.01.2016 року №4 (далі - Порядок №4), яким визначено механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (п. 1 Порядку №4).

Згідно пп. 4 п. 5 розділу І Порядку №4 зі змінами, внесеними наказом МВС України 12.09.2016 року №916, визначено випадки, за яких призначається одноразова грошова допомогу у разі загибелі (смерті), інвалідності чи втрати працездатності поліцейського, зокрема, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ - обставина, яка виникла внаслідок отриманого поліцейським захворювання або поранення (контузії, травми або каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

Таким чином, положеннями Порядку №4 врегульовано механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського. Тобто, приписами даного нормативного акту закріплено порядок та процедуру оформлення і виплати такої допомоги особам, які мають статус поліцейського.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що право на отримання одноразової грошової допомоги виникає з часу встановлення інвалідності. Отже, оскільки інвалідність була встановлена позивачу у травні 2017 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Закону «Про Національну поліцію» та Порядку №4, а не Закону України «Про міліцію» та Порядку №850.

Наведений висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 20.09.2018 року у справі №296/9456/16-а, від 03.10.2018 року у справі № 711/4013/17, від 11.10.2018 року у справі № 532/745/17.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір дійшов висновку про те, що оскільки позивачу встановлено інвалідність, внаслідок захворювання, що пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, безпідставним є застосування до спірного випадку положень Закону якими встановлено обмеження щодо шестимісячного терміну, який не розповсюджується на осіб, що отримали інвалідність внаслідок захворювання, пов'язаного саме з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Суд апеляційної інстанції з таким висновком не погоджується з наступних міркувань.

Так, за правилами статті 78 цього Закону «Про Національну поліцію» служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду зараховується до стажу служби в поліції.

Крім того, відповідно до пункту 13 Прикінцевих положень вказаного Закону працівникам міліції, які перейшли на службу до поліції, стаж вислуги в спеціальних званнях міліції зараховується до стажу вислуги для присвоєння чергових спеціальних звань поліції.

Таким чином, оскільки період служби в органах внутрішніх справ зараховується до стажу служби поліцейських, в тому числі і для призначення пенсії, отримання захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, внаслідок якого встановлено інвалідність, породжує право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 4 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону «Про Національну поліцію» одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням ним служби в поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Як зазначалось, з метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97-101 Закону № 580-VIII, прийнято Порядок № 4, який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

Наказом МВС від 12 вересня 2016 року № 916, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України за № 1277/29409 від 22 вересня 2016 року, пункт 5 Розділу 1 Порядку № 4 доповнено підпунктом 4, яким передбачено призначення поліцейському одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності, чи втрати працездатності, яка виникла внаслідок отриманого поліцейським захворювання або поранення (контузії, травми, каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

Згідно із пунктом 1 Розділу ІІ Порядку № 4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського (пункт 3 Розділу ІІІ Порядку № 4).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII одноразова грошова допомога є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Таким чином, зазначене положення Закону застосовується виключно за обов'язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення):

1.інвалідність повинна наступити внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції;

2.інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції;

3.причиною звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах, зокрема, від 19 вересня 2018 року у справі № 373/1188/16-а, від 20 вересня 2018 року у справі № 296/9456/16-а, від 01 листопада 2018 року у справі № 822/3788/17.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав втрату працездатності внаслідок проходження служби в органах внутрішніх справ, яка була встановлена пізніше 6 місяців з дати звільнення з поліції, причина звільнення - через хворобу.

Таким чином, встановивши, що у позивача відсутня одна з трьох обов'язкових умов на призначення одноразової грошової допомоги для колишніх поліцейських, а саме, настання інвалідності після спливу шести місяців після звільнення особи з поліції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для призначення позивачу одноразової грошової допомоги за п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону «Про Національну поліцію».

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 листопада 2018 року у справі №822/1450/18 (адміністративне провадження №К/9901/63739/18).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі " Руїс Торіха проти Іспанії " (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги відповідача є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення з викладених мотивів.

Окрім того, у відповідності до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні.

Згідно із ч. 5 ст. 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, з матеріалів справи встановлено що при зверненні до суду з апеляційною скаргою Вінницьким вищим професійним училищем Департаменту поліції охорони було сплачено судовий збір у розмірі 2114,40 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 563 від 22.10.2018 року і який, відповідно до чинного законодавства підлягає компенсації з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Вінницького вищого професійного училища Департаменту поліції охорони задовольнити.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року - скасувати, ухваливши нове, яким у позові ОСОБА_2 до Вінницького вищого професійного училища Департаменту поліції охорони про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,- відмовити.

Компенсувати Вінницькому вищому професійному училищу Департаменту поліції охорони ( 21020, м.Вінниця, вул. Генерала Арабея, 11, код 08571794 ) сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 2114,40 грн. (дві тисячі сто чотирнадцять грн. 40 коп.) з Державного бюджету України.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Постанова складена та підписана 03 січня 2019 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Кузьменко Л.В. Іваненко Т.В.