Справа № 826/16532/17
Суддя: Костенко Д.А.
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року м. Київ №826/16532/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Костенка Д.А.,

при секретарі судового засідання Вовк І.Р.,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - СБУ - Дубняк Н.К.,

третьої особи - НАБУ - Клименка Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Народно-го депутата України ОСОБА_4 до Директора Національного анти-корупційного бюро України Ситника Артема Сергійовича, Служби Безпеки України (далі - СБУ), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Націо-нальне антикорупційне бюро України (далі - НАБУ), про визнання протиправними дій та бездіяльності,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017р. представник позивача за договором ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, в якому просить суд:

1) визнати протиправними дії Голови НАБУ Ситника А.С. щодо залучення до оперативно-розшукової діяльності на території України працівників Федерального бюро розслідувань (США) (далі - ФБР) без попереднього укладення міжнародного договору відповідно до поло-жень Закону України "Про міжнародні договори";

2) визнати протиправною бездіяльність СБУ щодо не проведення належного та повного контролю за забезпеченням охорони державної таємниці НАБУ відповідно до положень За-кону України "Про державну таємницю" та Закону України "Про Службу безпеки України", а саме розголошення інформації із грифом "державна таємниця" працівникам ФБР без попе-реднього укладення міжнародного договору відповідно до положень Закону України "Про міжнародні договори".

Позов обґрунтовано відсутністю міжнародного договору, який би визначав НАБУ цен-тральним органом України у зносинах із правоохоронними органами США або наділяв пов-новаженнями НАБУ на прийняття рішення про залучення ФБР до проведення оперативно-розшукової діяльності; відсутністю міжнародного договору, яки й би передбачав передання матеріалів із грифом "державна таємниця" співробітникам ФБР. Стверджує, що Директором НАБУ прийнято рішення про залучення до проведення на території України оперативно-розшукових дій співробітників ФБР та передано їм інформацію, що містить державну таємницю. СБУ всупереч вимогам ст.ст. 5, 27, 37 Закону України "Про державну таємницю", а також ст. 2 Закону України "Про Службу безпеки України" не забезпечено охорону державної таємниці в НАБУ, та не вчинено заходів, які б унеможливлювали розголошення такої інформації від НАБУ до співробітників ФБР.

На підтвердження наведених у позовній заяві обставин представник позивача пос-лався на розміщену у мережі Інтернет інформацію, а саме:

- "ІНФОРМАЦІЯ_1" (ІНФОРМАЦІЯ_2);

- "ІНФОРМАЦІЯ_3" (ІНФОРМАЦІЯ_4);

- "ІНФОРМАЦІЯ_5" (ІНФОРМАЦІЯ_6);

- "ІНФОРМАЦІЯ_7 (ІНФОРМАЦІЯ_8);

- "ІНФОРМАЦІЯ_9" від ІНФОРМАЦІЯ_10 (ІНФОРМАЦІЯ_11);

- "ІНФОРМАЦІЯ_12" від ІНФОРМАЦІЯ_13 (ІНФОРМАЦІЯ_14).

Директор НАБУ Ситник А.С. подав відзив на позов, в якому просить відмовити в позові з огляду на відсутність порушеного матеріального права або охоронюваного інтересу позивача, яке підлягало б судовому захисту, а також з огляду на недоведеність позивачем обставин здійснення представниками правоохоронних органів і спеціальних служб інших держав оперативно-розшукової діяльності на території України. Посилаючись на ст.ст. 2, 3 Закону України "Про міжнародні договори України, зазначив, що НАБУ не є центральним органом виконавчої влади чи колегіальним органом, тому не має права укладати міжнародні договори. Водночас, відповідно до законодавства НАБУ здійснює міжнародну співробіт-ництво, зокрема уклало Меморандуми про взаєморозуміння з ФБР. Міжнародна співпраця з ФБР відбувалася виключно у формі навчання співробітників НАБУ, обміном інформацією щодо існуючих ефективних методів розслідування високопосадової корупції. Співробітники ФБР до проведення оперативно-розшукових дій не залучалися.

СБУ подано відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити в позові до СБУ з огляду на те, що твердження позивача про допущення відповідачем протиправної бездіяль-ності є безпідставними. Відповідач зазначив, що жодних пропозицій чи звернень з приводу надання НАБУ дозволу на передачу іноземцям секретної інформації у порядку, передбаче-ному Положенням про порядок підготовки документів щодо передачі державної таємниці іноземній державі чи міжнародній організації, затвердженим Указом Президента України від 14.12.2004 №1483/2004, або Положенням про порядок підготовки документів щодо надання доступу до державної таємниці іноземцям та особам без громадянства, затвердженим Указом Президента України від 17.07.2006 №621/2006, на адресу СБУ не надходило, а також СБУ не погоджувався передбачений ст. 27 Закону України "Про державну таємницю" порядок надання доступу до державної таємниці особам, залученим до конфіденційного співробіт-ництва з оперативними підрозділами НАБУ. Відповідач стверджує, що передача секретної інформації офіційним представникам США може бути здійснена на підставі письмового мотивованого розпорядження Президента України, а не лише на підставі міжнародного договору.

Третьою особою надано письмові пояснення щодо позову, в яких представник ОСОБА_7 підтримує відзив відповідача і просить відмовити у позові з тих же підстав.

Представник позивача подав відповідь на відзив СБУ, в якому зазначив, що після роз-голошення Генеральним прокурором України Луценком Ю.В. інформації про залучення до проведення оперативно-розшукових заходів працівників ФБР, які крім того отримали доступ до державної таємниці, СБУ не вчинило дій, спрямованих на припинення незаконної дії Директора НАБУ, тобто не виконало свого завдання, передбаченого ст. 2 Закону України "Про Службу безпеки України".

СБУ подано заперечення на відповідь представника позивача на відзив, в яких відпові-дач зазначив, що така відповідь ґрунтується на припущеннях і жодним чином не свідчить про факт передачі НАБУ секретної інформації працівникам ФБР.

Позивач не надав відповіді на відзив Директора НАБУ, однак подав додаткові письмо-ві пояснення на обґрунтування порушеного права, в яких зазначив, що дії і бездіяльність від-повідачів ставить під загрозу національну безпеку, а позивач, як народний депутат, є одним із суб'єктів, який забезпечує національну безпеку та формує засади забезпечення національ-ної безпеки зокрема в правоохоронній та антикорупційній сфері, тому вважає, що його права та інтереси порушено.

Ухвалою суду від 23.03.2018 відмовлено Директору НАБУ Ситнику А.С. у задоволе-нні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Інших заяв по суті справи та клопотань з процесуальних питань до суду не надійшло.

Під час розгляду справи по суті представник позивача підтримав позов з наведених у позовній заяві підстав.

Представник СБУ заперечила проти позову з наведених у відзиві підставі.

Представник третьої особи підтримав заперечення відповідачів з наведених ним у письмових поясненнях підстав.

Від Директора НАБУ надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи без-діяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах зма-гальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обста-вин у справі, у т.ч. щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (ч.ч. 1, 4 ст. 9 КАС України).

Згідно із ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу (ч. 1). В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи без-діяльності покладається на відповідача.

Отже, згідно із наведеними положеннями КАС України, позивач має право звернутися до адміністративного суду з позовом у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяль-ністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи законні інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи законних інтересів позивача має довести відповід-ними доказами саме позивач.

Ключовим аргументом представника позивача є його твердження про те, що саме за ініціативою Директора НАБУ Ситника А.С. та прийнятого ним рішення співробітники ФБР були залучені до проведення оперативно-розшукових заходів на території Україні щодо ук-раїнських високопосадовців, а також отримали доступ до державної таємниці, що не контро-лювалося СБУ.

Цей факт представник позивача підтверджує посиланням на розміщенні у мережі Інтернет дані, які були додані до позовної заяви на паперових носіях, а саме:

- "ІНФОРМАЦІЯ_1" (ІНФОРМАЦІЯ_2), в якій зазначено: "ІНФОРМАЦІЯ_15";

- "ІНФОРМАЦІЯ_3"

(ІНФОРМАЦІЯ_4) та "ІНФОРМАЦІЯ_16" (ІНФОРМАЦІЯ_6), в яких наведена аналогічна цитата Генерального прокурора України Луценка Ю.В.: "ІНФОРМАЦІЯ_17".

Щодо розміщеної у мережі Інтернет інформації "ІНФОРМАЦІЯ_7" (ІНФОРМАЦІЯ_8), то дана публікація на паперовому носії до суду надана не була. Однак, посилання на те, що Ситник А.С. у своєму виступі зазначив: "... ІНФОРМАЦІЯ_18" міс-титься у вищенаведених публікаціях.

Вищевказані публікації містять публічні судження і коментар Генерального прокурора України Луценка Ю.В. щодо заяви про співпрацю НАБУ з представниками ФБР щодо коруп-ції в Державній міграційній службі України, незаконного видобутку бурштину.

Водночас, як вбачається, вказані публікації не містять конкретних відомостей про фак-ти участі співробітників ФБР у оперативно-розшукових заходах на території України та/або прийняття Директором НАБУ рішення про залучення співробітників ФБР до проведення таких оперативно-розшукових заходів, та/або передачі співробітникам ФБР інформації, що містить державну таємницю, та посилань на відповідні джерела.

При цьому, вірними і не спростованими представником позивача є заперечення відпо-відача і третьої особи про те, що у своєму виступі Ситник А.С. не зазначив, що співпраця чи спільна операція відбувалася саме в рамках оперативно-розшукової діяльності, а також про те, що терміни "співпраця", "спіробітництво", "спільна операція" можуть передбачати діяль-ність сторін у різних формах.

Таким чином, надані представником позивача дані з мережі Інтернет не є належним доказом по справі, оскільки не містять відомостей про зазначені представником позивача у позовній заяві обставини, які відносяться до предмету доказування по справі. Про наявність інших доказів, на підтвердження наведених у позовній заяві обставин, представник позивача суду не зазначив, під час розгляду справи повідомив про відсутність таких.

Отже, представником позивача не доведено стверджуваних ним фактів участі співро-бітників ФБР у оперативно-розшукових заходах на території України та/або прийняття Дире-ктором НАБУ рішення про залучення співробітників ФБР до проведення таких оперативно-розшукових заходів, та/або передачі співробітникам ФБР інформації, що містить державну таємницю, а також не спростовано заперечень відповідача про протилежне.

Представник позивача стверджує про відсутність у Директора НАБУ повноважень на прийняття рішення про залучення ФБР до проведення оперативно-розшукової діяльності на території України з огляду на відсутність відповідного Міжнародного договору, в якому НАБУ значилося б Центральним органом, та посилаючись на розміщену в мережі Інтернет інформацію щодо укладення Меморандуму між НАБУ та ФБР про взаєморозуміння, додану до позовної заяви на паперових носіях "ІНФОРМАЦІЯ_12" від ІНФОРМАЦІЯ_13 (ІНФОРМАЦІЯ_14), на підставі чого він робить висновок, що така взаємодія не перед-бачає можливості проведення спільних оперативно-розшукових дій на території України пра-цівниками ФБР.

У наданій представником позивача публікації з мережі Інтернет: "ІНФОРМАЦІЯ_12" від ІНФОРМАЦІЯ_13 (ІНФОРМАЦІЯ_19) зазначено таке: "ІНФОРМАЦІЯ_20.", а також таке: "ІНФОРМАЦІЯ_21".

Як вбачається, вказані публікації не містять відомостей про участь співробітників ФБР у проведенні оперативно-розшукових заходів на території України і про повноваження Директора НАБУ щодо прийняття рішення про залучення співробітників ФБР до проведення таких заходів, а відтак не підтверджують наведені у позовній заяві факти і доводи пред-ставника позивача.

Натомість, ця публікація підтверджує доводи відповідача і третьої особи про те, що взаємодія з ФБР здійснювалася на підставі Меморандуму. Також, підтвердження цим дово-дам відповідача і третьої особи міститься у наданій представником позивача до суду публі-кації з мережі Інтернет: "Бурштинову спецоперацію допомогло провести ФБР США - Сит-ник" від ІНФОРМАЦІЯ_10 (ІНФОРМАЦІЯ_11), в якій наведено цитату Ситника А.С.: "ІНФОРМАЦІЯ_22".

Таким чином, твердження представника позивача щодо до відсутності у Директора НАБУ повноважень на прийняття рішення про залучення співробітників ФБР до проведення оперативно-розшукових заходів на території України не спростовує, а підтверджує запере-чення відповідача і пояснень третьої особи, які зазначили, що співпраця між НАБУ і ФБР здійснюється на підставі Меморандуму про взаєморозуміння з ФБР, який передбачає спів-працю з ФБР у формі навчання співробітників НАБУ, обміном інформацією щодо існуючих ефективних методів розслідування високопосадової корупції.

Що ж до вказаного Меморандуму, то, як вірно зазначили відповідач і третя особа та не було спростовано представником позивача, він (Меморандум) не є міжнародним договором відповідно до ст.ст. 2, 3 Закону України "Про міжнародні договори України", оскільки НАБУ не віднесено до кола суб'єктів, які уповноважені на їх укладення, а відтак положення назва-ного Закону не поширюють дію на цей Меморандум. Водночас вказаний Меморандум укла-дений відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 16 Закону України від 14.10.2014 №1698-VII "Про Націо-нальне антикорупційне бюро України", яким на НАБУ покладено обов'язок здійснювати міжнародне співробітництво у межах своєї компетенції відповідно до законодавства України і міжнародних договорів України.

Посилання представника позивача на відсутність міжнародного договору щодо залу-чення Директором НАБУ до оперативно-розшукової діяльності на території України праців-ників ФБР, необхідність якого випливає із ст. 5-1 Закону України від 18.02.1992 №2135-XII "Про оперативно-розшукову діяльність", суд відхиляє, оскільки за відсутності доведеного факту залучення співробітників ФБР до проведення оперативно-розшукових заходів на тери-торії України, дане твердження представника позивача не свідчить про допущення пору-шення і не має правового значення для вирішення справи.

Таким чином, з досліджених судом доказів ніщо не вказує на порушення Директором НАБУ Ситником А.С. вимог чинного законодавства і допущення цим відповідачем дій щодо залучення співробітників ФБР до оперативно-розшукових заходів на території України та передачі їм інформації, що містить державну таємницю, які б порушували права та законні інтереси позивача, тому суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позову до Директора НАБУ.

Як визначено у ст. 1 Закону України від 21.01.1994 №3855-XII "Про державну таєм-ницю" державна таємниця (секретна інформація) - вид таємної інформації, що охоплює ві-домості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею і підлягають охороні державою.

Частиною 5 ст. 5 цього Закону передбачено, що спеціально уповноваженим державним органом у сфері забезпечення охорони державної таємниці є СБУ.

Згідно із ст. 27 цього Закону порядок надання доступу до державної таємниці особам, залученим до конфіденційного співробітництва з оперативними підрозділами правоохоро-нних та інших спеціально уповноважених органів, які проводять оперативно-розшукову, розвідувальну або контррозвідувальну діяльність, визначається керівниками зазначених орга-нів за погодженням із СБУ. У СБУ такий порядок надання доступу до державної таємниці визначається Головою СБУ (ч. 4); іноземцям та особам без громадянства доступ до держав-ної таємниці надається у виняткових випадках на підставі міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або письмового розпоря-дження Президента України з урахуванням необхідності забезпечення національної безпеки України на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України (ч. 7).

Статтею 37 цього ж Закону передбачено право СБУ контролювати стан охорони дер-жавної таємниці в усіх державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємс-твах, в установах і організаціях, а також у зв'язку з виконанням цих повноважень одержувати безоплатно від них інформацію з питань забезпечення охорони державної таємниці. Виснов-ки СБУ, викладені в актах офіційних перевірок за результатами контролю стану охорони державної таємниці, є обов'язковими для виконання посадовими особами підприємств, установ та організацій незалежно від їх форм власності.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 №2229-XII "Про Службу безпеки України" на СБУ покладається у межах визначеної законодавством компетенції &?";...&?У; забезпе-чення охорони державної таємниці.

Положенням про порядок підготовки документів щодо передачі державної таємниці іноземній державі чи міжнародній організації, затвердженим Указом Президента України від 14.12.2004 №1483/2004, передбачено, що передача секретної інформації здійснюється відповідно до дозволу СБУ, який оформляється на підставі міжнародного договору України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або мотивованого розпоря-дження Президента України.

Положенням про порядок підготовки документів щодо надання доступу до державної таємниці іноземцям та особам без громадянства, затвердженим Указом Президента України від 17.07.2006 №621/2006, передбачено, що доступ іноземця або особи без громадянства здійснюється відповідно до дозволу СБУ, який надається на підставі міжнародного договору України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або вмотивованого розпорядження Президента України.

Стверджуючи про бездіяльність СБУ, представник позивача не довів перед судом кон-кретних фактів передачі Директором НАБУ Ситником А.С. секретної інформації співробіт-никам ФБР, яка могла б розглядатися об'єктом контролю і захисту СБУ відповідно до чин-ного законодавства.

Представник позивача не зазначив суду інших обставин, які б могли свідчити про до-пущення бездіяльності СБУ щодо не здійснення забезпечення охорони державної таємниці в НАБУ. При цьому, представник позивача не спростував заперечень представника відповідача про те, що відповідні пропозиції щодо передачі секретної інформації від НАБУ до СБУ не надходили, а тому у цього відповідача не виникло обов'язку щодо їх розгляду у порядку, визначеному Положенням про порядок підготовки документів щодо передачі державної таємниці іноземній державі чи міжнародній організації, затвердженим Указом Президента України від 14.12.2004 №1483/2004, та/або Положенням про порядок підготовки документів щодо надання доступу до державної таємниці іноземцям та особам без громадянства, затвер-дженим Указом Президента України від 17.07.2006 №621/2006.

Посилання представника позивача у відповіді на відзив СБУ на те, що після розголо-шення Генеральним прокурором України Луценком Ю.В. інформації про залучення до про-ведення оперативно-розшукових заходів працівників ФБР, які крім того отримали доступ до державної таємниці, СБУ не вчинило дій, спрямованих на припинення незаконної дії Дирек-тора НАБУ, суд, погоджуючись із запереченнями представника відповідача, вважає безпід-ставними і відхиляє, оскільки такі твердження ґрунтуються не на встановлених і підтвер-джених належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами фактах, а на припу-щеннях.

Таким чином, з досліджених судом доказів ніщо не вказує на порушення СБУ вимог чинного законодавства і допущення цим відповідачем бездіяльності, яка б порушувала права чи законні інтереси позивача, тому суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позову до СБУ.

Враховуючи недоведеність позивачем тих обставин, на які він послався в обґрунту-вання свого позову, а також дійсного порушення його права, свободи чи законного інтересу, яке б підлягало судовому захисту, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністра-тивного позову і відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Інших аргументованих доводів і доказів, які б спростовували заперечення відповідачів і дали б суду можливість дійти інших висновків, представник позивача не навів.

З огляду на відмову у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі та згід-но із ст. 139 КАС України судовий збір у сумі 3200 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду з цим позовом відповідно до квитанції від 13.12.2017 №ПН2159, стягненню на його користь позивача не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 90, 139, 241-246 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити Народному депутату України ОСОБА_4 у задоволенні адміністративного позову.

Позивач: ОСОБА_4;

01008, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідачі: Директор Національного антикорупційного бюро України

Ситник Артем Сергійович; 03035, м. Київ, вул. Василя Суприкова, 3;

Служба Безпеки України;

01601, м. Київ-1, вул. Володимирська, 33, .

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

Національне антикорупційне бюро України

03035, м. Київ, вул. Василя Суприкова, 3, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 293, 295-297 КАС України. Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.А. Костенко