Справа № 826/3871/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 грудня 2018 року № 826/3871/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної служби інтелектуальної власності України

про визнання протиправним дій, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) подав до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - суд) позов до Державної служби інтелектуальної власності України (далі - Відповідач) та просить суд:

Визнати незаконною відмову Державної служби інтелектуальної власності України від 03 листопада 2016 року № 1-15/8745 про поновлення дії свідоцтва України № НОМЕР_1 на знак для товарів і послуг;

Зобов'язати Державну службу інтелектуальної власності України відновити дію свідоцтва України № НОМЕР_1 від 17 січня 2005 року на торговельну марку «ІНФОРМАЦІЯ_1» що видано на ім'я ОСОБА_1 стосовно послуг 35 класу за Міжнародною класифікацією товарів і послуг (далі МКТП) і здійснити відповідну публікацію відомостей в офіційному бюлетені «Промислова власність».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25 лютого 2016 року відповідачем на підставі рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року у справі № 760/9576/15-ц здійснено публікацію про дострокове часткове припинення дії свідоцтва України № НОМЕР_1 від 17 січня 2005 року на торговельну марку«ІНФОРМАЦІЯ_1» що видано на ім'я ОСОБА_1 стосовно послуг 35 класу за МКТП. Однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року ухвалені судами першої та апеляційної інстанції рішення скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд. При зверненні до відповідача з метою відновлення дії припиненого свідоцтва позивачу було відмовлено. Позивач вважає таку відмову протиправною, що стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 30 травня 2017 року відкрито провадження у справі №826/3871/17 (далі - справа), призначено судовий розгляд справи на 15 серпня 2017 року.

15 серпня 2017 року зважаючи на неявку представників сторін, розгляд справи відкладено на 31 жовтня 2017 року.

У зв'язку зі зміною графіка слухань, розгляд справи відкладено 05 грудня 2017 року.

05 грудня 2017 року зважаючи на неявку представників сторін та у зв'язку із надходженням від позивача клопотання про розгляд справи без участі, судом протокольної ухвалою змінено порядок розгляду справи, ухваливши про перехід до подальшого завершення розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, з дня набрання чинності нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України, тобто з 15 грудня 2017 року, адміністративне судочинство здійснюється за правилами цієї редакції Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, відповідно до статті 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

Судом встановлено, що відповідно до Положення про Державну службу інтелектуальної власності України, затвердженого Указом Президента України від 08 квітня 2011 року № 436/2011, Державна служба інтелектуальної власності України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра освіти і науки України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері інтелектуальної власності.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2016 року №585 «Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади державної системи правової охорони інтелектуальної власності» Державну службу інтелектуальної власності України ліквідовано з покладанням завдань і функцій з реалізації державної політики у сфері інтелектуальної власності на Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

Пунктом 2 вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України визначено, що Міністерство економічного розвитку і торгівлі України є правонаступником Державної служби інтелектуальної власності України в частині реалізації державної політики у сфері інтелектуальної власності.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 травня 2017 року № 320 з травня 2017 року Міністерство економічного розвитку і торгівлі України почало виконувати функції та повноваження у сфері інтелектуальної власності.

Згідно з Положенням про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 459 з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2016 року №585 «Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади державної системи правової охорони інтелектуальної власності», вищевказане Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема у сфері інтелектуальної власності.

Відтак, суд дійшов висновку, про заміну відповідача Державної служби інтелектуальної власності його правонаступником, яким є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Обставини встановлені судом.

17 січня 2005 року Державною службою інтелектуальної власності України було видано свідоцтво № НОМЕР_1 на ім'я товариства з обмеженою відповідальністю «Аркадія» на право власності на знак для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1», що стало підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру свідоцтв України і проведено відповідні публікації (а.с. - 13-14).

13 червня 2012 року було продовжено дію свідоцтва на знак для товарів і послуг для власника товариство з обмеженою відповідальністю «Аркадія» до 16 травня 2022 року, що підтверджується випискою з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг (а.с. 11).

05 лютого 2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Аркадія» та позивачем укладено договір про передачу прав власності на знак для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1»(а.с. - 8-10).

На підставі зазначеного договору 06 березня 2013 року Державною службою інтелектуальної власності України було прийнято рішення відповідно до якого право власності на знак для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1» було передано позивачу (реєстраційний номер 14184) (а.с. - 7).

25 березня 2013 року на підставі зазначеного рішення було здійснено публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність» і внесено до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомості про передачу позивачу права власності на знак (а.с. - 12).

З наведеного вбачається, що позивач отримав право власності на знак товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1» 25 березня 2013 року - з моменту публікації про це даних а офіційному бюлетені.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року частково задоволено позов Волверін Аутдорз Інк (е Мічиган корпорейшн) до ОСОБА_1, Державної служби інтелектуальної власності України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: товариства з обмеженою відповідальністю «Аркадія» про дострокове припинення свідоцтва України на знак товарів і послуг № НОМЕР_1 (а.с. - 15-21).

Достроково припинено дію свідоцтва України № НОМЕР_1 від 17 січня 2005 року на торговельну марку «ІНФОРМАЦІЯ_1», що видано на ім'я ОСОБА_1 стосовно послуг 35 класу за МКТП та зобов'язано Державну службу інтелектуальної власності України здійснити публікацію в офіційному бюлетені Державної служби інтелектуальної власності України - «Промислова вартість» про дострокове часткове припинення дії свідоцтва № НОМЕР_1 від 17 січня 2005 року на торговельну марку «ІНФОРМАЦІЯ_1», що видано на ім'я ОСОБА_1 щодо послуг 35 класу за МКТП.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. - 22-26).

25 лютого 2016 року Державною службою інтелектуальної власності України здійснено публікацію зазначених вище відомостей в офіційному бюлетені «Промислова власність» № 4, тобто було здійснено дострокове часткове припинення дії свідоцтва України № НОМЕР_1 від 17 січня 2005 року на торговельну марку«ІНФОРМАЦІЯ_1» що видано на ім'я ОСОБА_1 стосовно послуг 35 класу за МКТП.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для розгляду по суті (а.с. - 27-29).

Оскільки були скасовані судові рішення на підставі яких було достроково частково припинено дію свідоцтва, позивач вважає, що правові підстави для часткового припинення дії свідоцтва відсутні, що стало підставою для його звернення 03 жовтня 2016 року та 13 грудня 2016 року з відповідними заявами до відповідача(а.с.- 30, 33).

Однак, відповідачем 03 листопада 2016 року в задоволенні клопотання позивача про відновлення дії свідоцтва відмовлено з посиланням на те, що справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, та питання про поворот виконання рішення судом касаційної інстанції вирішено не було, остаточне рішення у справі не ухвалено. За таких обставин, підстави для поновлення дії свідоцтва буде вирішено відповідачем за результатами розгляду вказаної справи та ухвалення остаточного рішення (а.с. - 31-32, 24).

Позивач вважає, що відмова відповідача є незаконною та такою, що порушує його законні права та інтереси.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у зв'язку з набуттям і здійсненням права власності на знаки для товарів і послуг в Україні регулює Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» від 15 грудня 1993 року N 3689-XII в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон).

За змістом частини першої та другої статті 5 Закону правова охорона надається знаку, який не суперечить публічному порядку, принципам гуманності і моралі, вимогам Закону України «Поро засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом.

Об'єктом знака може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, у тому числі власні імена, літери, цифри, зображувальні елементи, кольори та комбінації кольорів, а також будь-яка комбінація таких позначень. Об'єктом знака не можуть бути імена або псевдоніми осіб, які обіймали керівні посади у комуністичній партії (посаду секретаря районного комітету і вище), вищих органах влади та управління СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних або автономних радянських республік (крім випадків, пов'язаних з розвитком української науки та культури), працювали у радянських органах державної безпеки, назви СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних радянських республік та похідні від них, назви, пов'язані з діяльністю комуністичної партії, встановленням радянської влади на території України або в окремих адміністративно-територіальних одиницях, переслідуванням учасників боротьби за незалежність України у XX столітті.

Частинами третьою та четвертою статті 5 Закону передбачено, що право власності на знак засвідчується свідоцтвом. Строк дії свідоцтва становить 10 років від дати подання заявки до Установи і продовжується Установою за клопотанням власника свідоцтва щоразу на 10 років, за умови сплати збору в порядку, встановленому пунктом 2 статті 18 цього Закону. Порядок продовження строку дії свідоцтва встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері інтелектуальної власності.

Дія свідоцтва припиняється достроково за умов, викладених у статті 18 цього Закону.

Обсяг правової охорони, що надається, визначається зображенням знака та переліком товарів і послуг, внесеними до Реєстру, і засвідчується свідоцтвом з наведеними у ньому копією внесеного до Реєстру зображення знака та переліком товарів і послуг.

Згідно з частинами п'ятою та шостою статті 5 Закону право на одержання свідоцтва у порядку, встановленому цим Законом, має будь-яка особа, об'єднання осіб або їх правонаступники.

Право на одержання свідоцтва має заявник, заявка якого має більш ранню дату подання до Установи або, якщо заявлено пріоритет, більш ранню дату пріоритету, за умови, що вказана заявка не вважається відкликаною, не відкликана або за нею Установою не прийнято рішення про відмову в реєстрації знака, можливості оскарження якого вичерпані.

Відповідно до статті 18 Закону власник свідоцтва в будь-який час може відмовитися від нього повністю або частково на підставі заяви, поданої до Установи. Зазначена відмова набирає чинності від дати публікації відомостей про це в офіційному бюлетені Установи.

Дія свідоцтва припиняється у разі несплати збору за продовження строку його дії. Документ про сплату збору за кожне продовження строку дії свідоцтва має надійти до Установи до кінця поточного періоду строку дії свідоцтва за умови сплати збору протягом шести останніх його місяців.

Збір за продовження дії свідоцтва може бути сплачено, а документ про його сплату - надійти до Установи протягом шести місяців після встановленого строку. У цьому разі розмір зазначеного збору збільшується на 50 відсотків.

Дія свідоцтва припиняється з першого дня періоду строку дії свідоцтва, за який збір не сплачено.

Дія свідоцтва припиняється за рішенням суду у зв'язку з перетворенням знака в позначення, що стало загальновживаним як позначення товарів і послуг певного виду після дати подання заявки.

Якщо знак не використовується в Україні повністю або щодо частини зазначених у свідоцтві товарів і послуг протягом трьох років від дати публікації відомостей про видачу свідоцтва або від іншої дати після цієї публікації, будь-яка особа має право звернутися до суду із заявою про дострокове припинення дії свідоцтва повністю або частково.

У цьому разі дія свідоцтва може бути припинена повністю або частково лише за умови, що власник свідоцтва не зазначить поважні причини такого невикористання. Такими поважними причинами, зокрема є:

обставини, що перешкоджають використанню знака незалежно від волі власника свідоцтва, такі як обмеження імпорту чи інші вимоги до товарів і послуг, встановлені законодавством;

можливість введення в оману щодо особи, яка виробляє товари або надає послуги, під час використання знака особою, що звернулася до суду, чи іншою особою щодо товарів і послуг, відносно яких висунута вимога про припинення дії свідоцтва.

Для цілей цього пункту використанням знака власником свідоцтва вважається також використання його іншою особою за умови контролю з боку власника свідоцтва.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною третьою пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» передбачено, що під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 8 передбачено, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Разом з тим рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до пункту 1 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» найважливішим результатом здійснення правосуддя адміністративними судами є ухвалення судового рішення.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права і згідно з конституційними засадами та принципами адміністративного судочинства є обов'язковим до виконання на всій території України.

Пунктом 3 передбачено, що за змістом частини першої статті 14 КАС України судові рішення, якими закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюються іменем України.

Закінчення розгляду справи у розумінні цієї норми права є вирішення спору по суті судом першої, апеляційної або касаційної інстанції, у тому числі прийняття постанови щодо частини позовних вимог відповідно до частини першої статті 164 КАС України, ухвалення додаткового судового рішення (стаття 168 КАС України) або в разі, якщо під час попереднього провадження відповідач визнав позов (частина четверта статті 121 КАС України), та вирішення вимоги апеляційної та касаційної скарг. Ці рішення ухвалюються іменем України.

Така вимога не поширюється на інше закінчення розгляду справи (закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду), що оформлюється ухвалою.

З аналізу наведеного вбачається, що судовим рішенням є рішення, яким вирішено спір по суті.

З матеріалів справи вбачається, що оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року у справі № 760/9576/15-ц скасовано, вказані обставини стали підставою для звернення позивача 03 жовтня 2016 року до відповідача із клопотанням про відновлення частково припиненої дії свідоцтва на знак для товарів і послуг, номер свідоцтва НОМЕР_1 (а.с. - 27-30, 33).

Однак, листом від 03 листопада 2016 року № 1-15/8745 Державною службою інтелектуальної власності у задоволенні клопотання позивача відмовлено, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року скасовано рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року у справі № 760/9576/15-ц та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. - 31-32, 34).

Відповідно до частини першої статті 380 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній на момент винесення ухвали судом касаційної інстанції), суд апеляційної чи касаційної інстанції вирішує питання про поворот виконання рішення суду, якщо скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Зважаючи на те, що остаточного рішення суду у вказаній справі на момент звернення позивача до відповідача із вказаним клопотанням не прийнято, питання поновлення дії свідоцтва України № НОМЕР_1 відносно послуг 35 класу МКТП буде вирішено відповідачем за результатами розгляду зазначеної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року лише скасовано рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року у справі № 760/9576/15-ц та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції(а.с. - 27-30).

При цьому, судом касаційної інстанції спір по суті не було вирішено, жодного рішення щодо оскаржуваного свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 прийнято не було.

Із урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відмова Державної служби інтелектуальної власності України від 03 листопада 2016 року № 1-15/8745 про поновлення дії свідоцтва України № НОМЕР_1 на знак для товарів і послуг, яку обґрунтовано тим, що оскільки остаточного рішення суду у вказаній справі на момент звернення позивача до відповідача із клопотанням про відновлення частково припиненої дії свідоцтва на знак товарів і послуг не прийнято, питання поновлення дії свідоцтва України № НОМЕР_1 відносно послуг 35 класу МКТП не було вирішено за результатами розгляду зазначеної справи, підстави для задоволення клопотання позивача відсутні є цілком законною та обґрунтованою.

Посилання позивача на незаконність відмови Державної служби інтелектуальної власності України від 03 листопада 2016 року № 1-15/8745 про поновлення дії свідоцтва України № НОМЕР_1 на знак для товарів і послуг не знайшли свого підтвердження, що є підставами для відмови у задоволенні позовних вимог в даній частині.

Оскільки судом не встановлено підстав для визнання незаконною відмови Державної служби інтелектуальної власності України про відмову в поновленні дії свідоцтва, вимога щодо зобов'язання відповідача відновити дію свідоцтва і здійснити відповідну публікацію відомостей в офіційному бюлетені «Промислова власність» також задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від означеної позовної вимоги.

Прийняття судами рішення по суті позову і буде підставою для внесення відповідних змін Державної служби інтелектуальної власності України та здійснення відповідної публікації.

Із системного аналізу викладеного та встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та під час судового розгляду жодним чином не підтвердилися, а тому є такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Беручи до уваги вищевикладене, виходячи з предмету адміністративного позову та встановлених обставин під час розгляду справи, суд дійшов висновку про підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на те, що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, підстави для вирішення питання про відшкодування судових витрат також відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 19, 72-77, 90, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (65082, АДРЕСА_1, ІПН: відомості відсутні) до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (01008, Україна, м. Київ, вулиця М. Грушевського 12/2, ) про визнання протиправним дій, зобов'язання вчинити дії.

Підстави для вирішення питання про відшкодування судових витрат відсутні.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда