Справа № 810/4566/18
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2018-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2018 року № 810/4566/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Державної казначейської служби України про зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Державної казначейської служби України, в якому просить суд:

- визнати незаконними дії Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з непоновлення ОСОБА_1 пенсійних виплат за віком;

- зобов'язати Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області поновити ОСОБА_1 пенсійні виплати за віком з моменту їх припинення внаслідок тимчасової окупації Автономної Республіки Крим;

- визнати незаконними дії Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з поширення персональних даних ОСОБА_1 до Пенсійного фонду Російської Федерації;

- стягнути з держави в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є внутрішньо переміщеною особою з Автономної Республіки Крим та з вересня 2016 року постійно проживає в місті Ірпінь Київської області. Так, позивач зазначає, що з метою отримання належних їй пенсійних виплат, вона, у грудні 2016 року, звернулась до Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області з заявою про поновлення виплати пенсії як внутрішньо переміщеній особі до якої додала всі передбаченні чинним законодавством документи, однак по день звернення до суду з даним позовом зазначені виплати їй поновленні не були. Крім того, позивач зазначає, що в лютому 2018 року вона повторно звернулась до пенсійного органу з вказаною заявою, в якій, також, просила пояснити причини невиплати пенсії протягом тривалого часу. У відповідь на заяву, пенсійним органом було направлено лист, з якого позивач, зокрема, дізналась про поширення, останнім, її персональних даних до Пенсійного Фонду Російської Федерації. Вважаючи зазначені дії пенсійного органу протиправними, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.09.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Представник відповідача,- Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, в письмовому відзиві, поданому до суду, позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що посадові особи пенсійного органу, надсилаючи запит до Пенсійного фонду Російської Федерації з метою витребування особової справи позивача, діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб передбачений чинним законодавством. Так, представник відповідача зазначає, що з відповіді Пенсійного фонду Російської Федерації вбачається, що виплата пенсії позивачу в Управлінні Пенсійного фонду України в місті Феодосія АР Крим була припинена з 01.09.2016 у зв'язку з переходом на пенсію по втраті годувальника по лінії Міністерства оборони, про що, посадовими особами відповідача, було повідомлено позивача в телефонному режимі. Так, представник відповідача пояснює, що з огляду на отриману інформацію, беручи до уваги Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, та заяву позивача, яка надійшла в серпні 2017 року, відповідач передав документи позивача разом з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, який, в свою чергу, направив запит до Пенсійного Фонду Російської Федерації про витребування пенсійної справи позивача, що була призначена та виплачувалась у зв'язку з втратою годувальника по лінії Міністерства оборони. На підставі викладеного, представник відповідача вважає, що Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області не порушило жодних прав та інтересів позивача, а отже не є відповідачем у даній справі.

Представник відповідача,- Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в письмовому відзиві, поданому до суду, позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що відповідно до норм чинного законодавства поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється за документами, що є в матеріалах пенсійної справи та відповідають вимогам законодавства, а оскільки позивачу було призначено пенсію за місцем її проживання, то у посадових осіб пенсійного органу виникла необхідність витребувати паперову пенсійну справу для призначення їй пенсії по втраті годувальника. Представник відповідача пояснює, що зважаючи на те, що на час складання даного відзиву, пенсійна справа позивача до пенсійного органу не надходила, беручи до уваги відсутність первинних документів, які б свідчили про факт призначення позивачу пенсії по втраті годувальника та містили період виплати цієї пенсії, відповідач не має можливості вчинити всі належні дії для поновлення виплати пенсії позивачу. Так, представник відповідача зазначає, що рішення про поновлення пенсійних виплат позивачу буде прийнято посадовими особами пенсійного органу, після надходження пенсійної справи позивача з Пенсійного Фонду Російської Федерації, в рамках чинного законодавства.

Представник відповідача,- Державної казначейської служби України, в письмовому відзиві, поданому до суду, позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з нею і жодної шкоди не завдавало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу іншими суб'єктами владних повноважень. Також, представник відповідача зазначає, що посилання позивача на норми статті 1173 Цивільного кодексу України є безпідставними, оскільки, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди,- протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає, а в даному випадку відсутній факт наявності рішення щодо незаконності дій чи бездіяльності пенсійного органу, без якого державний орган неможливо притягнути до відповідальності та зобов'язати відшкодувати шкоду, у зв'язку з чим, представник Казначейства вважає, що позивач не надала належних доказів, які б підтверджували факт заподіяння їй моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів, а отже відсутні підстави для стягнення з держави на її користь моральну шкоду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянкою України та є внутрішньо переміщеною особою, про що свідчить довідка Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області від 21.09.2016 № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, відповідно до якої ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2; фактичним місцем проживання/перебування позивача є: АДРЕСА_1.

Як убачається з пояснень позивача, зазначених у позовній заяві, в грудні 2016 року вона звернулась до Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області із заявою про поновлення їй пенсійних виплат як внутрішньо переміщеній особі, однак по день звернення до суду з даним позовом вказані виплати поновлено не було.

З матеріалів справи вбачається, що 07.02.2018, позивач повторно звернулась до Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області із заявою про поновлення їй пенсійних виплат як внутрішньо переміщеній особі.

Розглянувши заяву позивача, пенсійний орган, листом від 27.02.2018 № 75/К-03, повідомив, що посадовим особами пенсійного фонду направлений запит до Пенсійного фонду Російської Федерації з проханням надіслати матеріали пенсійної справи ОСОБА_1 Відповідь на запит надійшла 17.07.2017 з якої стало відомо, що виплата пенсії ОСОБА_1 припинена з 01.09.2016 у зв'язку з переходом на пенсію по втраті годувальника по лінії Міністерства оборони. Від позивача прийнято нову заяву, яку разом з документами було передано посадовими особами Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області до Управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області для направлення запиту на пенсійну справу по втраті годувальника.

12 квітня 2018 року представник позивача звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області з запитом про надання належним чином завірені копії всіх запитів, які були направлені до органів влади Російської Федерації, що призначають та виплачують пенсійні виплати щодо ОСОБА_1

Листом від 11.05.2018 №1527/К-01 Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області надіслало представнику позивача запитувану інформацію.

20 квітня 2018 року позивач звернулась до Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області з заявою про поновлення їй пенсійних виплат як внутрішньо переміщеній особі, в якій, між іншим, зазначила, що запити до органів Пенсійного фонду Російської Федерації для отримання паперових справ чинним законодавстом України не передбачені.

Листом від 11.05.2018 №4007/02 Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області повторно роз'яснило позивачу, викладені у попередньому листі від 27.02.2018 № 75/К-03, обставини, а також повідомило, що станом на 10.05.2018, діюча пенсійна справа позивача до управління не надійшла.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Статтею 46 Конституцій України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Законом України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом ( стаття 1 вказаного Закону).

Судом встановлено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою з Автономної Республіки Крим.

Виплата пенсій мешканцям Автономної Республіки Крим має деякі особливості порівняно з іншою територією України, що обумовлені окупованим статусом Автономної Республіки Крим. Ці особливості встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 02.06.2014 № 234 (далі - Постанова №234), яка встановила підстави виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації .

Відповідно до норм закріплених в Постанові №234, особа, яка мешкає в тимчасово окупованій Автономній Республіці Крим та бажає отримувати пенсію за українським законодавством, має звернутись до органів ПФУ. Вичерпний перелік цих органів встановлено Постановою Правління ПФУ від 07.07.2014 № 13-4. Вказані органи за письмовою згодою особи та на підставі поданих документів надсилають запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього положення.

Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з вересня 2016 року постійно проживає в місті Ірпінь Київської області та має статус внутрішньо переміщеної особи.

У зв'язку з наявністю у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи, при вирішенні питання про поновлення виплати пенсії, пенсійний орган повинен був керуватись нормами, які регулюють порядок здійснення пенсійного забезпечення внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про внутрішньо переміщених осіб», для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 № 637 зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2015 № 615 призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюється за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509.

Згідно з пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016, якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, для призначення (відновлення) виплат особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання (перебування), незалежно від факту реєстрації місця проживання (перебування). До заяви додається копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та пред'являється оригінал такої довідки.

Відповідно до пункту 6 постанови структурний підрозділ з питань соціального захисту населення не пізніше наступного робочого дня після отримання заяви про призначення (відновлення) соціальних виплат надсилає запит про отримання електронної справи отримувача соціальної виплати до державного підприємства «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України», який протягом п'яти робочих днів з дня отримання такого запиту надсилає відповідну електронну справу до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.

Частинами 2-4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Аналізуючи вищевикладене, суд зазначає, що жодної норми щодо необхідності надання паперової справи з тимчасово окупованої території для призначення (поновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам чинне законодавство України не містить. Проте, всупереч наведеним нормам чинного законодавства Ірпінським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Київської області було направлено запит до Пенсійного фонду Російської Федерації з метою отримання пенсійної справи позивача, яка до цього часу так і не надійшла до відповідача. Жодного доказу на підтвердження обгрунтованості надсилання такого запиту, відповідачем надано не було.

Отже, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області протиправно не поновило позивачу виплату пенсії, направивши запит до Пенсійного фонду Російської Федерації на отримання пенсійної справи в паперовому вигляді.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з Державної казначейської служби України на її користь суми завданої, внаслідок незаконного поширення персональних даних, моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4 зі змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 №5 та від 27 лютого 2009 року №1 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачами завдано моральну шкоду, та те що позивач у зв'язку з цим відвідує психолога, позивачем не доведено жодним доказом. Також позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 гривень, та лише зазначено, що така сума на її думку є адекватним грошовим виміром.

Тому, суд дійшов висновку, що підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди відсутні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі, як суб'єкти владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надали.

Ураховуючи зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 2818,94 грн., що підтверджується квитанціями, наявними в матеріалах справи.

Отже, сплачені судові витрати повинні бути відшкодовані позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області.

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 77, 90, 205, 242 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо не поновлення ОСОБА_1 виплату пенсії за віком.

Визнати протиправними дії Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо направлення запиту до Пенсійного фонду Російської Федерації на отримання пенсійної справи.

Зобов'язати Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області поновити ОСОБА_1 пенсійні виплати за віком з моменту їх припинення.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області судовий збір у розмірі 2818 (дві тисячі вісімсот вісімнадцять) грн. 94 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Василенко Г.Ю.