Справа № 855/4/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 855/4/19
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Степанюка А.Г.,

суддів: Губської Л.В., Епель О.В.,

за участю секретаря Баглая О.Є.,

представника позивача Залізняка І.І.,

представників відповідача Краснощока А.І., Яросюк Т.А., Кавун Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центральної виборчої комісії про визнання протиправною та нечинною постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду з позовом до Центральної виборчої комісії (далі відповідач) про визнання протиправною та нечинною постанови Центральної виборчої комісії від 31.12.2018 р. № 274 «Про внесення змін до постанови Центральної виборчої комісії від 12 квітня 2012 року № 67».

Позовні вимоги вмотивовані тим, що оскаржувана постанова прийнята ЦВК поза межами наданих їй повноважень, у порушення ст.ст. 19, 20 Закону «Про вибори Президента України», якими, на думку позивача, передбачено можливість використання на виборах Президента України лише раніше утворених закордонних виборчих дільниць та визначено строки оприлюднення їх переліку, та за відсутності підстав для ліквідації виборчих дільниць, визначених пунктом 8 Порядку утворення звичайних, закордонних та спеціальних виборчих дільниць на постійній основі, затвердженого постановою ЦВК від 24.01.2012 р. № 11.

Крім того, позивач стверджує, що оскаржувана постанова ЦВК порушує принцип загального виборчого права та особисто його право голосу на виборах Президента України, оскільки нею ліквідовано закордонну виборчу дільницю № 900078 в м. Санкт-Петербурзі Російської Федерації, де він перебуватиме в день голосування, через що він не може бути включеним до списку виборців.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 січня 2019 року було відкрито провадження за даним адміністративним позовом, встановлено відповідачу строк на подачу відзиву, витребувано докази та встановлено строк для їх подання і призначено справу до судового розгляду на 05 січня 2019 року о 19:00 год.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов, в якому він просить відмовити в його задоволенні, зазначаючи, що постанова № 274 була прийнята ЦВК на підставі подання Міністерства закордонних справ України з метою гарантування безпеки громадян України, які перебувають на території Російської Федерації, та забезпечення їх виборчих прав, та наполягаючи на тому, що приймаючи такі постанову ЦВК діяла на підставі, у спосіб та в межах наданих їй повноважень, і права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, взагалі не порушені.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з підстав, наведених у позові, підтримав повністю та додав, що виборчі дільниці є статичними та не можуть ліквідовуватися, одночасно стверджуючи, що пунктом 8 Порядку № 11 визначено вичерпний перелік підстав для ліквідації, а також, що відповідачем порушено не лише строки опублікування переліку виборчих дільниць, а й строки оприлюднення виборчих округів, що на виборах Президента України в 2014 році на виборчих дільницях на території РФ проголосувало 1074 особи, що позивач не звертався з приводу реєстрації зміни місця його голосування на виборах 31.03.2019 р., оскільки виборчу дільницю № 900078 на території РФ ліквідовано.

Також представник позивача зазначив, що виборче право позивача є порушеним, оскільки в день голосування він має намір перебувати в Російській Федерації, що підтверджується бронюванням авіаквитків до Санкт-Петербургу.

Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували та пояснили, що оскаржувана Постанова № 274 прийнята ЦВК на підставі, у спосіб та в межах наданих їй повноважень, з метою забезпечення реалізації виборчих прав громадян України, які перебувають за кордоном, що вказаною постановою ліквідовано п`ять виборчих дільниць на території РФ, але їх юрисдикцію передано до трьох інших закордонних виборчих дільниць, межі яких у зв`язку з цим змінено, що перелік виборчих дільниць було оприлюднено з дотриманням законодавчо визначеного строку, а норми щодо строку оприлюднення переліку виборчих округів до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки Постановою ЦВК такі округи не ліквідовувалися і їх межі не змінювалися.

Також представники відповідача наполягали на тому, що Постанова ЦВК взагалі не порушує виборчі права позивача, який не вчинив жодних визначених законодавством дій для реєстрації зміни місця голосування та відзначили, що приблизна загальна кількість всіх виборців, зареєстрованих за виборчими дільницями в Російській Федерації та Грузії, Казахстані, Фінляндії (з урахуванням зміни меж виборчих дільниць) станом на теперішній час складає близько 35000 осіб,

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення даного спору, у їх сукупності, колегія суддів вважає, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно до Державного реєстру виборців зареєстрований за виборчою дільницею за вказаним місцем проживання.

26.11.2018 р. Верховна Рада України Постановою № 2631-VІІІ «Про призначення чергових виборів Президента України» призначила вибори Президента України на 31.03.2019 р.

27.12.2018 р. ЦВК постановою № 253 оголосила початок виборчого процесу з 31.12.2018 р.

Постановою ЦВК «Про внесення змін до постанови Центральної виборчої комісії від 12 квітня 2012 року № 67» від 31.12.2018 р. № 274 було внесено зміни до переліку закордонних виборчих дільниць, утворених на постійній основі, зокрема, ліквідовано виборчі дільниці № 900075, № 900077, № 900078, № 900117 та № 900118 (розташовані на території Російської Федерації), а також змінено межі виборчих дільниць № 900018 (Грузія), № 900035 (Республіка Казахстан) та № 900101 (Фінляндська Республіка). При цьому до меж виборчої дільниці № 900018 (Грузія) віднесено межі ліквідованої виборчої дільниці № 900077 при Генеральному консульстві України в Ростові-на-Дону, до меж виборчої дільниці № 900035 (Республіка Казахстан) межі ліквідованих виборчих дільниць № 900117 при Консульстві України в Єкатеринбурзі та № 900118 при Консульстві України в Новосибірську, а до меж виборчої дільниці № 900101 (Фінляндська Республіка) межі ліквідованих виборчих дільниць № 900075 при Посольстві України в Російській Федерації та № 900078 при Генеральному Консульстві України в Санки-Петербурзі.

Підставою для прийняття спірного рішення ЦВК стало подання Міністерства закордонних справ України щодо внесення змін до переліку закордонних виборчих дільниць, утворених на постійній основі від 19.12.2018 р., направлене разом з листом від 19.12.2018 р. № 71/ВДР/17-505/3-547.

За змістом зазначеного листа та подання необхідність ліквідації та зміни меж закордонних виборчих дільниць обґрунтована вимогою гарантування безпеки громадянам України, які постійно проживають або тимчасово перебувають на території Російської Федерації, та забезпечення їх виборчих прав, а також логістичними чинниками.

Вирішуючи спір, суд, у відповідності до ч. 2 ст. 273 КАС України, з`ясовує, чи порушуються оскаржуваною постановою ЦВК безпосередньо виборчі права або інтереси позивача щодо участі у виборчому процесі, та згідно зі ст. 19 Конституції України, перевіряє, чи прийнято оскаржувану постанову на підставі, у межах повноважень відповідача та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України), Законами України «Про вибори Президента України» від 05.03.1999 р. № 474-XIV (далі Закон № 474-XIV), «Про вибори народних депутатів України» від 17.11.2011 р. № 4061-VI (далі Закон № 4061-VI), «Про Центральну виборчу комісію» від 30.06.2004 р. № 1932-IV (далі Закон № 1932-IV), «Про Державний реєстр виборців» від 22.02.2007 р. № 698-V (далі Закон № 698-V), Порядком утворення звичайних, закордонних та спеціальних виборчих дільниць на постійній основі, затвердженим постановою ЦВК від 24.01.2012 р. № 11 (далі Порядок № 11), Порядком тимчасової зміни місця голосування виборця без зміни його виборчої адреси, затвердженим постановою ЦВК від 13.09.2012 р. № 893 (далі Порядок № 893).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 17, 18 Закону № 1932-IV регламентовано повноваження ЦВК, зокрема щодо організації підготовки і проведення виборів Президента України та встановлення системи територіальної організації загальнодержавних виборів шляхом утворення територіальних виборчих округів та виборчих дільниць з особливостями, визначеними відповідним законом про вибори.

У ч. 1 ст. 19 та ч. 1 ст. 20 Закону № 474-XIV передбачено, що вибори Президента України проводяться по єдиному загальнодержавному одномандатному виборчому округу, який включає в себе всю територію України та закордонний виборчий округ.

Для підготовки, організації і проведення голосування та підрахунку голосів виборців використовуються звичайні, спеціальні та закордонні виборчі дільниці, утворені на постійній основі відповідно до Закону України «Про вибори народних депутатів України», а також спеціальні дільниці, що утворюються на тимчасовій основі відповідно до цього Закону.

У свою чергу, частиною 1 статті 22 Закону № 4061-VI визначено, що закордонна виборча дільниця призначена для організації та проведення голосування виборців, які проживають або на день проведення голосування на виборах депутатів перебувають на відповідній території іноземної держави.

Згідно з ч. 5 ст. 20 Закону № 474-XIV Центральна виборча комісія забезпечує оприлюднення на офіційному веб-сайті Центральної виборчої комісії переліку звичайних та спеціальних виборчих дільниць, що утворені та діють на постійній основі, із зазначенням територіальних виборчих округів, до яких ці виборчі дільниці відносяться, номерів виборчих дільниць, їх меж чи установ (закладів), у яких вони утворені, адрес відповідних дільничних виборчих комісій та приміщень для голосування на чергових виборах Президента України не пізніш як за сто днів, а на позачергових та повторних виборах не пізніш як за п`ятдесят днів до дня виборів.

У п.п. 1.4, 8.1, 8.2 Порядку № 11 закріплено, що рішення щодо утворення виборчих дільниць на постійній основі, зміни їх меж, адреси приміщення для голосування, місцезнаходження (адреси приміщення) дільничних виборчих комісій, інших відомостей щодо таких дільниць, їх тимчасового закриття (для спеціальної виборчої дільниці) та ліквідації приймається Центральною виборчою комісією за поданнями відповідно районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих комітетів міських (міст обласного, республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад та Міністерства закордонних справ України.

Виборча дільниця, яка існує на постійній основі, ліквідується у зв`язку із:

- недоцільністю існування виборчої дільниці (зменшенням чисельності виборців на виборчій дільниці та (або) можливістю віднесення виборців до суміжних виборчих дільниць тощо);

- ліквідацією (закриттям) закладу, установи чи полярної станції України, де утворена спеціальна виборча дільниця на постійній основі;

- закриттям закордонної дипломатичної установи України, передислокацією військової частини (формування), дислокованої за межами України, або в інших випадках за поданням Міністерства закордонних справ України.

Подання щодо ліквідації виборчої дільниці, яка існує на постійній основі, повинно містити:

- номер виборчої дільниці;

- обґрунтування необхідності ліквідації виборчої дільниці з посиланням на реквізити відповідного документа (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Закону № 474-XIV рішення виборчих комісій, що порушують законодавство про вибори, можуть бути оскаржені до суду в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

У ч. 2 ст. 273 КАС України чітко визначено, що виборець (громадянин України, який має право голосу у відповідних виборах) може оскаржити рішення, дії чи бездіяльність виборчої комісії, якщо такі рішення, дія чи бездіяльність безпосередньо порушують його виборчі права або інтереси щодо участі у виборчому процесі.

Законом № 698-V закріплено право виборця на звернення із заявою до відповідного органу ведення Державного реєстру виборців (далі Реєстр) з метою зміни певних даних стосовно нього в Реєстрі.

Постановою ЦВК № 893 визначено порядок тимчасової зміни місця голосування виборця без зміни його виборчої адреси.

Згідно з п.п. 1.3, 2.1, 2.3 Порядку № 893 тимчасова зміна місця голосування громадянина України, який має право голосу на виборах або референдумі (далі виборець), передбачає зміну виборчої дільниці (дільниці для голосування), до якої виборець відноситься за його виборчою адресою, на іншу виборчу дільницю (дільницю для голосування) без зміни його виборчої адреси.

Реалізації зазначеного права виборця кореспондує його обов`язок подати заяву за процедурою, визначеною вказаним Порядком.

Заява про тимчасову зміну місця голосування виборця (далі заява) приймається органом ведення Реєстру:

- за вказаним у заяві місцем перебування виборця в день виборів (повторного голосування), референдуму чи місцезнаходженням виборчої дільниці, дільниці для голосування, яку він просить визначити місцем його голосування;

- за виборчою адресою заявника, яка визначається відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний реєстр виборців».

Заява виборця, який проживає чи перебуває в Україні, та перебуватиме в день виборів Президента України (повторного голосування), виборів народних депутатів України, всеукраїнського референдуму за її межами, приймається органом ведення Реєстру за виборчою адресою заявника або органом ведення Реєстру в Міністерстві закордонних справ України.

Приписами пункту 2.5 вказаного Порядку визначено перелік відомостей, що зазначаються в заяві про зміну місця голосування громадянина України, та документів, які до неї додаються.

У розділі ІІІ Порядку № 893 передбачено порядок розгляду звернень громадян про тимчасову зміну місця голосування та в п. 3.5 цього розділу зазначено, що на період проведення чергових і позачергових виборів народних депутатів України орган ведення Реєстру може тимчасово змінити місце голосування виборцю на іншу виборчу дільницю, в тому числі поза межами одномандатного виборчого округу, до якого такий виборець відноситься на підставі відомостей Реєстру про його виборчу адресу.

Про тимчасову зміну місця голосування виборцю видається посвідчення за встановленою формою (додатки 3, 4). Наявність такого посвідчення у разі здійснення тимчасової зміни місця голосування без зміни виборчої адреси прямо передбачена і статтею 7 Закону України «Про Державний реєстр виборців».

Тимчасова зміна місця голосування забезпечує включення виборця до списку виборців тільки на одній виборчій дільниці (дільниці для голосування), утвореній на відповідних виборах або референдумі (п.4.2. Порядку).

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано гарантії реалізації громадянами України, які тимчасово перебувають або проживають за кордоном, їх виборчих прав шляхом реєстрації зміни місця голосування на виборах за процедурою, визначеною Порядком № 893.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах вказана процедура передбачає чіткий та послідовний алгоритм дій виборця, який бажає змінити місце свого голосування у зв`язку з тимчасовим перебуванням за кордоном.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що позивач, стверджуючи про свій намір проголосувати на виборах Президента України 31.03.2019 р. поза межами України та порушення його виборчого права у зв`язку з ліквідацією виборчої діяльниці № 900078 оскаржуваною постановою ЦВК, не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт його звернення до компетентного органу ведення Реєстру з приводу відповідної реєстрації зміни місця голосування за процедурою, визначеною Порядком № 893, та використання передбачених законодавством гарантій реалізації громадянами України, які тимчасово перебувають за кордоном, їх виборчих прав.
Твердження представника позивача та надані до позову копії бронювання авіаквитків до м. Санкт-Петербургу Російської Федерації ОСОБА_1 підтверджує лише намір позивача придбати такі квитки, а не факт проживання (перебування) в РФ станом на 31.03.2019 р., що у відповідності до Закону № 698-V та Порядку № 893, надає особі право на зміну місця голосування для реалізації її конституційного виборчого права на території іншої держави.

Крім того, судовою колегією встановлено, що до повноважень ЦВК належить встановлення системи територіальної організації виборів, що, крім іншого, передбачає коригування чисельності та територіального розміщення закордонних виборчих дільниць шляхом прийняття постанови про їх ліквідацію і така постанова може бути предметом судового оскарження.

Разом з тим, як зазначено вище, судовому захисту підлягає лише порушене право особи, а тому, звертаючись до суду з позовом щодо оскарження вказаної постанови ЦВК, позивач повинен довести перед судом факт порушення нею безпосередньо його виборчого права або інтересу щодо участі у виборчому процесі, як того вимагає ч. 2 ст. 273 КАС України.

При цьому, таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Водночас, саме по собі припущення про порушення вимог закону рішенням суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання його протиправним, оскільки обов`язковою умовою для цього є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідним рішенням.

Таким чином, обов`язковою умовою для задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічні правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 р. у справі № 504/4148/16-а та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковими для колегії суддів при вирішенні даної справи.

Крім того, у рішенні від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Згідно з висновками Конституційного Суду України, викладеними в рішенні від 14.12.2011 р. № 19-рп/2011, право на захист належить особі, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність.

Також суд враховує усталену практику ЄСПЛ (рішення «Аксу проти Туреччини» [Aksu v. Turkey] пункт 50; «Берден проти Сполученого Королівства» [Burden v. the United Kingdom] пункт 33; «Тенасе проти Молдови» [Tгnase v. Moldova]), згідно з якою, щоб мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоб претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Надаючи правову оцінку доводам позивача про його намір проголосувати на виборах Президента України 31.03.2019 р. поза межами України та порушення його виборчого права у зв`язку з ліквідацією виборчої діяльниці № 900078 оскаржуваною постановою ЦВК, колегія суддів звертає увагу на відсутність жодного належного та допустимого доказу, у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України, який б підтверджував факт його звернення до компетентного органу ведення Реєстру з приводу відповідної реєстрації зміни місця голосування за процедурою, визначеною Порядком № 893, та використання передбачених законодавством гарантій реалізації громадянами України, які тимчасово перебувають за кордоном, їх виборчих прав.
Більш того, у своєму позові ОСОБА_1 , оскаржуючи постанову ЦВК від 31.12.2018 р. № 274 в повному обсязі, стверджує про порушення його права виключно у зв`язку з ліквідацією однієї виборчої дільниці № 900078.
Проте, як зазначалося вище, судом встановлено, що вказаною постановою ліквідовано загалом п`ять дільниць та змінено межі трьох інших дільниць в Грузії, в Республіці Казахстан та у Фінляндській Республіці. Однак, позивач не навів жодного аргументу про те, яким чином постанова ЦВК № 274 в частині ліквідації та зміни меж решти дільниць у вказаних країнах стосується його прав та інтересів.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність достатніх правових підстав вважати наявним порушення безпосередньо виборчих прав та охоронюваних законом інтересів позивача оскаржуваною постановою ЦВК.

Перевіряючи всі інші доводи позовної заяви щодо порушення відповідачем процедури прийняття оскаржуваної постанови, судова колегія вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.
Так, у своїй позовній заяві позивач стверджує про порушення відповідачем строку оприлюднення переліку виборчих дільниць, що також підтримано і його представником в судовому засіданні, але такі доводи не ґрунтуються на нормах законодавства, оскільки частиною 5 статті 20 Закону № 474-XIV, на яку вони посилаються, мотивуючи заявлені позовні вимоги, регламентовано обов`язок ЦВК виключно щодо оприлюднення переліку звичайних та спеціальних виборчих дільниць, а не закордонних.

При цьому, суд звертає увагу на те, що у відповідності до ч. 1 цієї ж ст. 20 Закону № 474-XIV, ст. 22 Закону № 4061-VI та Порядку № 11, закордонні виборчі дільниці є окремим самостійним видом виборчих дільниць, на які поширюється спеціальний правовий режим. Тож, застосування до спірних правовідносин ч. 5 ст. 20 Закону № 474-XIV є безпідставним.

Крім того, судом встановлено і представником позивача не спростовано, що ЦВК оприлюднило у порядку, передбаченому законодавством, перелік всіх виборчих дільниць, зокрема й ліквідованих та тих межі, яких змінено Постановою № 274, за сто днів до дня виборів. У свою чергу, жодна норма чинного законодавства не містить заборону щодо наступної ліквідації та/або зміни меж відповідних виборчих дільниць.

Також представник позивача посилався на порушення ЦВК строку оприлюднення переліку виборчих округів, визначеного ст. 19 Закону № 474-XIV, однак такі твердження суд до уваги не приймає, оскільки спірна постанова ЦВК взагалі не стосується ліквідації та/або зміни меж виборчих округів.

У контексті даного питання судова колегія відзначає, що виборчий округ та виборча дільниця, виходячи з приписів вищенаведених нормативно-правових актів, є якісно різними з правової точки зору поняттями і їх у жодному разі не можна ототожнювати.

У позовній заяві, крім іншого, наведено доводи про те, що законодавством, зокрема ст.ст. 19, 20 Закону № 474-XIV, передбачено можливість використання на виборах Президента України лише раніше утворених закордонних виборчих дільниць, і в судовому засіданні представник позивача також наполягав на статичності існуючих виборчих дільниць та неможливості їх ліквідації та/або зміни меж. Проте, такі доводи не ґрунтуються на нормах законодавства, а вказують лише на довільне та неправильне тлумачення позивачем і його представником норм виборчого законодавства, на які вони посилаються.

Твердження позивача про те, що оскаржувана постанова прийнята ЦВК за відсутності підстав для ліквідації виборчих діяльних, визначених пунктом 8 Порядку № 11, також є необґрунтованими, оскільки перелік підстав для ліквідації виборчих дільниць, закріплений вказаною нормою, не є вичерпним, як на тому наполягав представник позивача, та передбачає, зокрема можливість ліквідації постійної виборчої дільниці через недоцільністю її існування з будь-яких підстав.

Водночас, як відзначалось вище, підставою для ліквідації виборчих дільниць за спірною постановою ЦВК, зокрема стало подання Міністерства закордонних справ України, що вмотивовано необхідністю гарантування безпеки громадянам України, які постійно проживають або тимчасово перебувають на території Російської Федерації та забезпечення їх виборчих прав, а також логістичні чинники, що відповідає п.п. 1.4, 8.1, 8.2 Порядку № 11.

Тож, постанова ЦВК № 274 має належне підґрунтя в національному праві і посилання позивача та його представника на відсутність правових підстав для її прийняття є необґрунтованими і спростовуються матеріалами справи.

При цьому, у рішенні Європейського суду з прав людини від 24.07.2003 р. у справі «Смірнови проти Росії» Суд зазначив, що фраза «відповідно до закону» вимагає, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя в національному праві.

Крім того, у пункті 72 Рішення у справі «Сітаропулос і Гікумопулос проти Греції» ЄСПЛ дійшов висновку, що ні відповідні міжнародні та регіональні угоди (такі як Міжнародний пакт про громадянські і політичні права, Американська конвенція про права людини та Африканська хартія прав людини і народів), ні тлумачення цих угод відповідними міжнародними органами не дають підстав для висновку, що гарантії права голосу для громадян, тимчасово або постійно відсутніх на території держави їхнього громадянства, є настільки широкими, що вимагають від такої держави запровадження механізмів реалізації ними цього права за місцем свого проживання за кордоном.

Зі свого боку Венеціанська Комісія зауважила, що практика визнання права виборців голосувати за кордоном набула поширення в європейських державах у 1980-х роках. Хоча вона також порекомендувала державам-членам сприяти своїм громадянам, які проживають за кордоном, у реалізації ними свого права голосу, однак не вважає це обов`язком держав-членів. Натомість, на її думку, можливість запровадження такої практики повинна бути розглянута законодавчим органом кожної держави, який має при цьому зважити, з одного боку, необхідність дотримання принципу загального виборчого права, з іншого необхідність забезпечення безпеки голосування та врахування аспектів практичного характеру (пункт 73 вказаного рішення ЄСПЛ у справі «Сітаропулос і Гікумопулос проти Греції»).

Також колегія суддів відзначає, що оскаржуваною Постановою ЦВК дійсно було ліквідовано п`ять виборчих дільниць на території Російської Федерації для гарантування безпеки громадян. Разом з тим, відповідачем забезпечено справедливий баланс між безпекою та реалізацією конституційного виборчого права громадян України шляхом зміни (розширення) меж трьох закордонних виборчих дільниць в Грузії, Республіці Казахстан, Фінляндській Республіці.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в рішення по справі «Сітаропулос і Гікумопулос проти Греції» Велика Палата ЄСПЛ наголосила на наступному: «Що стосується обмежень права голосу за кордоном, заснованих на критеріях місця проживання виборця, органи Конвенції в минулому вважали, що такі обмеження виправдані з багатьох причин: по-перше, презумпція того, що громадянин, який не живе в країні, не так безпосередньо і не так довго опікується повсякденними проблемами своєї країни: по-друге, громадяни, що живуть за кордоном, роблять менший вплив на вибір кандидатів або на підготовку їх виборчих програм; по-третє відсутній тісний зв`язок між правом голосу на виборах і фактором впливу на них актів обраних органів влади; по-четверте, законна заклопотаність, яку повинен відчувати законодавець у сенсі обмеження впливу громадян, що живуть за кордоном, будучи фундаментальними, все ж зачіпають у першу чергу осіб, які проживають у даній країні».

Аналізуючи аргументи сторін, судова колегія відзначає, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивача та його представника щодо протиправності оскаржуваної постанови ЦВК є необґрунтованими і безпідставними та до уваги не приймаються, а відповідачем виконав вимоги ч. 2 ст. 77 КАС України та довів перед судом, що оскаржувана постанова прийнята ним на підставі, у спосіб та в межах наданих його повноважень, а тому підстави для задоволення даного адміністративного позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законами України «Про Центральну виборчу комісію», «Про вибори Президента України», «Про вибори народних депутатів України», «Про Державний реєстр виборців», ст.ст. 2, 4, 5, 143, 194, 241, 246, 250, 268, 269, 271, 272, 273, 278 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Центральної виборчої комісії про визнання протиправною та нечинною постанови від 31.12.2018 р. № 274 «Про внесення змін до постанови Центральної виборчої комісії від 12 квітня 2012 року № 67» відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження в порядку ч. 1 ст. 272 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у дводенний строк в порядку, встановленому ч. 2 ст. 278 КАС України.

Головуючий суддя

Судді:

Головуючий суддя Степанюк Анатолій Германович

Судді: Епель Оксана Володимирівна

Губська Людмила Вікторівна