Справа № 200/13716/18-а
Суддя: Аканов О.О.
Дата ухвалення: 2019-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2019 р. Справа№200/13716/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Аканова О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Бахмутсько-Лиманського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (84500, Донецька область, м.Бахмут, вул.Миру, 35, ) про визнання дій щодо неврахування страхового стажу на підставах архівних довідок м.Харцизька від 07.03.2018 року (про роботу в Колективному підприємстві "Металург" з 25.07.1977 року по 28.04.1982 року та з 13.11.1982 року по 09.09.1986 року) та Центральної міської лікарні м.Харцизька від 28.11.2018 року №01-21/2141 (про роботу в Центральній міській лікарні м.Харцизька з 13.07.1995 року по 25.07.1995 року) визнати неправомірними; зобов'язання зарахувати страховий стаж на підставі наданих архівних довідок,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Бахмутсько-Лиманського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (84500, Донецька область, м.Бахмут, вул.Миру, 35, ) про визнання дій щодо неврахування страхового стажу на підставах архівних довідок м.Харцьзька від 07.03.2018 року (про роботу в Колективному підприємстві "Металург" з 25.07.1977 року по 28.04.1982 року та з 13.11.1982 року по 09.09.1986 року) та Центральної міської лікарні м.Харцизька від 28.11.2018 року №01-21/2141 (про роботу в Центральній міській лікарні м.Харцизька з 13.07.1995 року по 25.07.1995 року) визнати неправомірними; зобов'язання зарахувати страховий стаж на підставі наданих архівних довідок.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач в червні 2018 року звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком. 16.10.2018 року відповідачем винесено рішення №22 про відмову в призначенні пенсії за віком, в якому зазначено, що згідно наданих позивачем документів про страховий стаж та отриманих даних із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування страховий стаж позивача склав 13 років 02 місяці 17 днів. Відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком в зв'язку з відсутністю необхідних 15 років страхового стажу. Вказав про те, що відповідачем фактично не прийняті надані позивачем архівні довідки м.Харцизька від 16.04.2018 року (про роботу в Колективному підприємстві «Металург» з 25.07.1977 року по 28.04.1982 року та з 13.11.1982 року по 09.09.1986 року) та центральної міської лікарні м.Харцизька від 08.11.2018 року №01-21/2141 (про роботу в центральній міській лікарні м.Харцизька з 13.07.1995 року по 25.07.1995 року). 20.11.2018 року на звернення позивача з проханням зареєструвати та врахувати вказані довідки відповідачем було надано відповідь про те, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами або особами на тимчасово окупованій території є недійсним і не створює правових наслідків.

Позивач, вважаючи дії відповідача неправомірними та такими, що порушують її конституційне право, звернувся до суду з даним позовом.

Сторони до суду не з"явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідач надав відзив проти задоволення зазначених вимог позивача, просив у задоволенні його позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Так, відповідно до наданого відзиву від 26.12.2018 року, відповідач зазначив, що позивач звернулась із заявою про призначення пенсії за віком 17.07.2018 року №7661. Заперечують проти взяття до уваги архівних довідок м. Харцизька від 16.04.2018 року (про роботу в Колективному підприємстві «Металург» з 25.07.1977 року по 28.04.1982 року та з 13.11.1982 року по 09.09.1986 року) та центральної міської лікарні м.Харцизька від 08.11.2018 року №01-21/2141 (про роботу в центральній міській лікарні м.Харцизька з 13.07.1995 року по 25.07.1995 року), оскільки вони видані органами, які знаходяться в населенному пункті, який належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Страховий стаж ОСОБА_1 складає 13 років 02 місяці 17 днів. За таких обставин, позивачу відмовлено в призначенні пенсії згідно з ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", та Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" № 3668-VI від 08.07.2011 р., у зв'язку з відсутністю необхідного страхового стажу 15 років.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, є громадянином України про, що свідчить паспорт серія НОМЕР_2.

Згідно довідки від 02.03.2018 НОМЕР_3 позивач є внутрішньо переміщеною особою.

Відповідач - Бахмутсько-Лиманське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області () є суб'єктом владних повноважень - органом виконавчої влади, основним завданням якого, згідно вимог чинного законодавства, зокрема, є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення.

Положенням про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 на управління покладені повноваження, зокрема, щодо призначення (здійснення перерахунку) і виплати пенсії, щомісячного довічного грошове утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством (підпункти 7,8 пункту 4 Положення).

Судом встановлено, що 17.07.2018 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою № 7661 про призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України 09.07.2003 року №1058-ІV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон № 1058).

Рішенням відповідача від 16 жовтня 2018 року № 22 "Про відмову в призначенні пенсії за віком" позивачеві відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", оскільки на момент звернення заявник не має необхідного страхового стажу.

Як вбачається із зазначеного рішення, на час звернення із заявою відповідно наданих документів страховий стаж позивача, обчислений пенсійним органом склав 13 років 02 місяці 17 днів.

Згідно листа відповідача від 20.11.2018 №17225/02 повернуто позивачу архівні довідки без розгляду, оскільки є недійсними тобто видані з непідконтрольної території Українській владі.

Отже, спірним питанням у справі є правомірність дій відповідача при обчисленні страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком.

Відповідно до положень частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості.

Закон України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих.

Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв'язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

Згідно норм статті 1 цього закону громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень статті 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (надалі - Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Нормами статті 26 Закону № 1058-IV встановлено, що особи які народилися у період з з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року мають право на призначення пенсії у віці 57 років 6 місяців та за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач (ІНФОРМАЦІЯ_1) досягла віку визначеного нормами статті 26 Закону № 1058-IV для призначення їй пенсії за віком.

Нормами статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до п. 4, 5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, звернення особою за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію, але не раніше, ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший.

Пунктом 7 цього Порядку визначений вичерпний перелік документів, що мають бути подані особою, яка звертається за призначенням пенсії. Відповідно до п. 7 параграф "б" цього Порядку до заяви про призначення пенсії за віком за відсутності трудової книжки мають бути додані у тому числі документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Пункт 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 встановлює, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. N 637 (надалі - Порядок), у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Згідно архівної довідки від 16.04.2018 м.Харцизьк вбачається наступне "в документах по особовому складу є ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка працювала у «Колективному підприємстві «Металург» :

з 25.07.1977 р. (наказ №202 від 25.07.1977р.) касиром продтоварів магазину №27 "Черемушки";

з 18.10.1978 р. (наказ №346-к от 18.10.1978р.) продавцем підгруппи магазину №27;

з 05.04.1982 р. (наказ 80-к от 03.04.1982р.) продавцем магазину №38;

28.04.1982 р. (наказ №111-к от 10.05.1982р.) звільнена;

з 13.11.1982р. (наказ 308-к от 12.11.1982р.) молодшим продавцем магазину №39;

з 01.09.1983р. (наказ 261-к от 02.09.1983р.) продавцем магазину №39;

09.09.1986р. (наказ №235к от 12.09.1986р.) звільнена за власним бажанням.

Згідно архівної довідки від 08.11.2018 м.Харцизьк вбачається наступне ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно працювала в "Центральній міський лікарні м.Харцизька":

13.07.1995р. - принято на посаду машиниста по пранню і ремонту спецодягу (наказ №01/3-135§4 от 13.07.1995р.);

- 25.07.1995 р. - звільнена за власним бажанням, ст.38 КЗпроП України (наказ №01/3-143§4 от 25.07.1995р.).

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. Однак, як зазначив відповідач, провести перевірку достовірності документів не має можливості тому, що підприємства знаходяться на непідконтрольній українській владі території і не здійснили перереєстрацію юридичної адреси на підконтрольну України територію.

На підставі пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 (надалі - Порядок № 22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно норм пункту 4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

З аналізу наведених норм убачається, що у зв'язку зі зверненням позивача щодо призначення пенсії за віком пенсійний орган зобов'язаний перевірити, зокрема, чи має заявник стаж роботи, якими документами це підтверджується.

У разі прийняття рішення про відмову в призначенні пенсії пенсійний орган повідомляє про це заявника із зазначає причини відмови.

У свою чергу предметом доказування у даній справі є встановлення, зокрема, чи діяв відповідач обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

При цьому суд не обчислює дійсний загальний стаж позивача, у зв'язку з чим відсутні підстави для зобов'язання відповідача зарахувати окремі періоди роботи позивача.

За приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

За приписами ч. 2 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Частиною 3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" встановлено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Щодо окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У рішенні Європейського суду з прав людини Мозер проти Республіки Молдови та Росії від 23.02.2016 ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами....

В даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову через те, що вона надала до відповідача саме такі довідки підприємств, що знаходиться на території, непідконтрольній Українській владі.

Окрім іншого, суд зазначає, що відмова відповідача прийняти до розгляду довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії з тих підстав, що довідки видана на території не контрольованій українською владою, не ґрунтується на діючому законодавстві. Неможливість відповідача здійснити перевірки відомостей в них, законодавством не визначена як підстава для того, щоб вважати їх нікчемними.

Також, оцінюючи спірні правовідносини суд приймає до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidouv. Turkey", "Cyprusv. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozerv/the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Othersv. Moldova and Russia"), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Згідно положень статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Як зазначив ЄСПЛ у справі Latvia (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак, якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачів вимогам.

У справі Будченко проти України (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також зазначив, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, статті 14 Закону № 1788, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо).

Більше того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Згідно зі ст. 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

У відповідності до пункту 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637(далі також Постанова № 637), у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (пункт 3 вказаної Постанови).

Пунктом 17 Постанови № 637 передбачено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв'язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається дуже великий обсяг прав та обов"язків у органів Пенсійного фонду при вирішенні питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення.

Враховуючи викладене, суд вважає, що пенсійні органи повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об"єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Суд зазначає, що відповідач не в повному обсязі використав свої права надані йому Законом та Порядком при вирішенні питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення позивачу.

Суд зазначає, що суд не обчислює дійсний загальний стаж позивача, у зв'язку з чим відсутні підстави для зобов'язання відповідача зарахувати окремі періоди роботи позивача, оскільки це є виключні повноваження відповідача надані йому Законом та Порядком.

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, приходить до висновку, що слід прийняти рішення про визнання дії відповідача щодо неврахування страхового стажу на підставі архівних довідок міста Харцизька від 07.03.2018 року (про роботу в Колективному підприємстві "Металург" з 25.07.1977 року по 28.04.1982 року, з 13.11.1982 року по 09.09.1986 року); Центральної міської лікарні м.Харцизька від 28.11.2018 року (про роботу в Центральній міській лікарні м.Харцизька з 13.07.1995 року по 25.07.1995 року) неправомірними; зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком №7661 від 17.07.2018 року з урахуванням висновків суду.

Згідно квитанції №1 від 03.12.2018 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 704,80грн., а тому відповідно до норм КАС України судовий збір підлягає стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань.

На підставі вищевикладеного та керуючись статями 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 241-247, 255, 253-263, 293-295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Бахмутсько-Лиманського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (84500, Донецька область, м.Бахмут, вул.Миру, 35, ) про визнання дій щодо неврахування страхового стажу на підставах архівних довідок м.Харцизька від 07.03.2018 року (про роботу в Колективному підприємстві "Металург" з 25.07.1977 року по 28.04.1982 року та з 13.11.1982 року по 09.09.1986 року) та Центральної міської лікарні м.Харцизька від 28.11.2018 року №01-21/2141 (про роботу в Центральній міській лікарні м.Харцизька з 13.07.1995 року по 25.07.1995 року) визнати неправомірними; зобов'язання зарахувати страховий стаж на підставі наданих архівних довідок - задовольнити часково.

Визнати дії Бахмутсько-Лиманського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (84500, Донецька область, м.Бахмут, вул.Миру, 35, ) щодо неврахування страхового стажу ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на підставі архівних довідок міста Харцизька від 07.03.2018 року (про роботу в Колективному підприємстві "Металург" з 25.07.1977 року по 28.04.1982 року, з 13.11.1982 року по 09.09.1986 року); Центральної міської лікарні м.Харцизька від 28.11.2018 року (про роботу в Центральній міській лікарні м.Харцизька з 13.07.1995 року по 25.07.1995 року) неправомірними.

Зобов'язати Бахмутсько-Лиманське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (84500, Донецька область, м.Бахмут, вул.Миру, 35, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) про призначення пенсії за віком №7661 від 17.07.2018 року з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Бахмутсько-Лиманського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (84500, Донецька область, м.Бахмут, вул.Миру, 35, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті 09 січня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Аканов О.О.