Справа № 679/1018/18
Суддя: Базарник Б. І.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/679/108/2018
Справа № 679/1018/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі:

головуючого судді Базарника Б.І.,

при секретарі Ясенчук С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нетішин справу №679/1018/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення -

В С Т А Н О В И В:

09.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просить суд скасувати постанову серії НК №114872 від 31.07.2018 року про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 гривень по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 гривень.

В обґрунтування позову посилається на те, що 31.07.2018 року о 19 год. 50 хв. він керуючи автомобілем НОМЕР_1, по проспекту Незалежності у м.Острог Рівненської області, був зупинений інспектором поліції, який пояснив причину зупинки його автомобіля тим, що при перевірці по базі даних його автомобіля НОМЕР_1, було виявлено два страхових поліса. Обєктивних причин для такої перевірки працівником поліції не було вказано, не надано позивачу жодного документу чи витягу з так званої бази даних про те, що дійсно виявлено два страхових поліса на його автомобіль. В подальшому, поліцейським було винесено відносно нього постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії НК №114872 від 31.07.2018 року. В постанові зазначено адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.121 КУпАП, а саме - порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами, а також ч.1 ст.126 КУпАП - керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не предявила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»).

Позивач вважає, що притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП є незаконним, необґрунтованим та недоведеним, порушує його конституційні права та принижує людську честь і гідність, а порушення записані в постанові є надуманими та такими, що не мають жодних законних підстав, а тому оскаржувана постанова відповідача про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, підлягає скасуванню з підстав, наведених у позовній заяві.

Обґрунтовуючи вказане, позивач посилається на те, що при винесенні оскаржуваної постанови не враховано його заперечень, не встановлено свідків події, та повно і всебічно не були дослідженні обставини справи. Працівниками поліції не було надано йому можливості зафіксувати будь-які письмові пояснення та зауваження по справі, що на думку позивача є поуршенням Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС від 07.11.2015 р. №1395.

Крім того, ОСОБА_1 у своєму позові зазначає, що оскаржувана ним постанова про адміністративні правопорушення була винесена старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2, що безпосередньо не перебував на місці зупинки працівниками поліції його автомобіля, та була винесена у Острозькому відділку поліції, що знаходиться у м.Острог Рівненської області по пр-т.Незалежності, 89. На підтвердження вказаного, позивачем долучено до матеріалів позову диск з відеозаписом.

Позивач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, проте 13.12.2018 року до суду надійшла його заява зі змісту якої вбачається, що останній позовні вимоги підтримує та просить суд позов задоволити, а справу розглядати без його участі в судовому засіданні.

Відповідач - Острозький відділ поліції ГУНП в Рівненській області, будучи належним чином повідомлені судом про дату, час та місце розгляду справи, явки свого представника у судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.

Водночас, ухвалою суду 07.11.2018 року визнано явку представника відповідача в судові засідання по даній справі обовязковою, проте вказану ухвалу останнім проігноровано.

Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін відповідно ч.9 ст.205 КАС України в порядку письмового провадження.

На підставі ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто без здійснення фіксування судового засідання.

Ухвалою суду від 14.08.2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, вказаних в ухвалі.

Після усунення позивачем недоліків предявленого до суду адміністративного позову, ухвалою суду від 17.09.2018 року відкрито провадження у даній справі та ухвалено здійснювати судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження у відповідності з приписами ст.12 та глави 10 КАС України.

Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши докази, на яких матеріали справи та наявні докази, здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд встановив наступні обставини справи та дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, зважаючи на таке.

З матеріалів справи вбачається, що постановою серії НК №114872 від 31.07.2018 року в справі про адміністративне правопорушення, винесеною щодо позивача поліцейським СРПП №3 Острозького ВП ГУНП в Рівненській області сержантом поліції ОСОБА_2, до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП притягнуто ОСОБА_1 та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. за те, що останній 31.07.2018 року об 19 год. 50 хв. по проспекту Незалежності у м.Острог керував транспортним засобом «Land Rover», д.н.з. НОМЕР_2, будучи не пристебнутим ременем безпеки, не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційного документу на зазначений транспортний засіб, чим порушив п.2.3 (в), п.2.1 (а, б) ПДР України, чим скоїв адміністративні правопорушення, передбачені ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП.

Як вбачається з адміністративного позову, ОСОБА_1 категорично заперечує факт вчинення ним зазначених вище правопорушень, вказуючи на відсутність належних доказів у підтвердження його вини.

При вирішенні даної справи суд виходить з принципу презумпції невинуватості особи, яка притягається відповідальності, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових чи службових осіб.

Відповідно до ст.62 Конституції України вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Практика Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 08.02.2001 року у справі «Берктай проти Туреччини», рішення від 07.11.2002 року у справі «Лавенте проти Латвії» показує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумпцій.

Стаття 129 Конституції України передбачає, що однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст.283, 284 КУпАП, зокрема потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи встановлених останнім доводів.

Разом з тим, відповідачем не з'ясовано всіх обставин відповідно до вимог ст.280 КУпАП, не подано до суду доказів, які підтверджують наявність складу правопорушень та спростовують пояснення позивача, які б дозволили вказати на достовірність, того що позивачем дійсно скоєно зазначені правопорушення, а тому спростувати пояснення позивача немає можливості, і будь-які сумніви з приводу наявності вини водія транспортного засобу трактуються на користь водія.

Наявна у справі постанова не дає підстав для висновку про скоєння позивачем правопорушень, передбачених ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП.

Тому суд зазначає, що відповідач як суб'єкт владних повноважень, використовуючи свої повноваження, повинен був зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушень та спростували свідчення позивача, однак такі докази в матеріалах справи відсутні.

Крім того, справа неодноразово призначалась до судового розгляду, проте відповідач в судове засідання не з'явився та не надав суду будь-яких доказів вчинення позивачем правопорушень, та пояснень з приводу підстав та мотивів притягнення останнього до адміністративної відповідальності, хоча судом визнавалась явка представника відповідача в судове засідання обовязковою.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до ч.2 ст.77 КАС України покладається на відповідача.

Таким чином, оскільки позивач заперечує скоєння інкримінованих йому правопорушень, а доказів його вини у їх вчиненні відповідачем не надано, суд приходить до висновку про недоведеність наявності в діях останнього складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП.

Статтею 286 КАС України передбачені особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення субєкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що постанова серії НК №114872 від 31.07.2018 року, винесена поліцейським СРПП №3 Острозького ВП ГУНП в Рівненській області сержантом поліції ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Стосовно заявленої позивачем моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За правилами ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4).

При цьому, зважаючи на характер спору, позивач не звільнений від обов'язку по доведенню позовних вимог про стягнення суми на відшкодування моральної шкоди, як це передбачено ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, позивачем під час судового розгляду даної справи заподіяння моральної шкоди з боку відповідача належним чином не доведено, а наведені останнім в позовній заяві обставини не свідчать про наявність причинного зв'язку між порушенням звичайних життєвих зв'язків, погіршенням стану позивача і бездіяльністю відповідача, вини останнього в її заподіянні.

Також позивачем не визначено та не обґрунтовано суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 гривень.

На підставі зазначеного, суд вважає, що позов в частині стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.1, 2, 9, 72, 77-78, 90, 99, 139, 241-246, 286 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задоволити частково.

Скасувати постанову серії НК №114872 від 31.07.2018 року про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену відносно ОСОБА_1 за ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП, а провадження у справі - закрити.

В інші частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони у справі №679/1018/18:

Позивач: ОСОБА_1 (адреса проживання: 30100, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3);

Відповідач: Острозький відділ поліції ГУНП в Рівненській області (адреса місцезнаходження: 35800, Рівненська обл., м.Острог, пр.Незалежності, 89).

Суддя Б.І. Базарник