Справа № 362/1038/17
Суддя: Золотніков Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 362/1038/17

Провадження № 11-1021апп18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Золотнікова О. С.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

розглянула касаційну скаргу адвоката ОСОБА_9 як представника ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2017 року (судді Костюк Л. О., Троян Н. М., Файдюк В. В.) у справі № 362/1038/17 за позовом ОСОБА_4 до державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Васильківської міської ради Шевченко Віри Олексіївни (далі - Реєстратор), за участю Управління з питань економіки та власності Васильківської міської ради (далі - Управління), про скасування рішень та

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Реєстратора, в якому просила скасувати рішення відповідача від 17 лютого 2017 року № 33907312 та № 33908323 про відмову в скасуванні запису про право власності/внесенні запису про скасування державної реєстрації права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 квітня 2014 року, скасованого рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року, відповідач здійснив державну реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_1, та земельну ділянку площею 0,0444 га для ведення підсобного господарства, кадастровий номер НОМЕР_2. Вказані рішення Реєстратора порушують право позивача на вільне володіння ? частиною житлового будинку, що знаходиться за тією ж адресою, що й земельні ділянки, зареєстровані за ОСОБА_6 Звернувшись до відповідача із заявою про скасування державної реєстрації за ОСОБА_6 права власності на вказані земельні ділянки, ОСОБА_4 отримала відмову.

Васильківський міськрайонний суд Київської області постановою від 15 травня 2017 року позов задовольнив.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 16 серпня 2017 року частково задовольнив апеляційну скаргу Управління: скасував постанову Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2017 року, провадження у справі закрив на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, представник позивача подав касаційну скаргу, на обґрунтування якої зазначив, що, подаючи заяву до Реєстратора про скасування права власності ОСОБА_6 на спірні земельні ділянки, ОСОБА_4 виконувала пряму вимогу закону, що входить до сфери публічно-правових відносин, а Київський апеляційний адміністративний суд, закривши провадження в адміністративній справі, фактично заблокував виконання прямої норми статті 129-1 Конституції України щодо виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року у справі № 372/1235/14-ц. На переконання скаржника, висновок апеляційного суду про наявність у цій справі спору про право є помилковим. У зв'язку з викладеним представник позивача просить скасувати оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня2017 року.

Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 23 жовтня 2017 року відкрив касаційне провадження в цій справі.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким КАС України викладено в новій редакції.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції згаданого Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року касаційну скаргу представника позивача - адвоката ОСОБА_9 передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 04 вересня 2018 року справу передав до Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС України, оскільки учасник справи оскаржує судові рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 18 вересня 2018 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи згідно з пунктом 3 частини першої статті 345 КАС України.

У запереченнях на касаційну скаргу Управління вказало на те, що під час розгляду заяви представника ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації за ОСОБА_6 права власності на земельні ділянки Реєстратор встановив, що право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1 і НОМЕР_2 зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі договорів дарування від 23 серпня 2014 року № 947 і № 950. При цьому земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 перебуває в процесі поділу, в результаті чого утворилось три земельні ділянки. Право власності за ОСОБА_6 на вказані земельні ділянки припинено ще 28 серпня 2014 року. Таким чином відповідач обґрунтовано прийняв рішення про відмову в скасуванні запису про право власності/внесенні запису про скасування державної реєстрації права власності, оскільки станом на 17 лютого 2017 року власником земельної ділянки була інша фізична особа.

Відповідач відзиву на касаційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Суди попередніх інстанцій установили, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 квітня 2014 року в справі № 372/1235/14-ц визнано за ОСОБА_6 в порядку спадкування право власності на земельну ділянку площею 0,1444 га, розташовану на АДРЕСА_1 Київської області, яку рішенням виконкому Обухівської міської ради народних депутатів від 28 березня 2000 року № 223 надано для ведення особистого підсобного господарства (площею 0,0444 га) та для будівництва й обслуговування жилого будинку і господарських будівель (площею 0,1 га).

Вказаним земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери, а саме ділянці площею 0,0444 га - номер НОМЕР_2, а ділянці площею 0,1 га - номер НОМЕР_1.

На підставі вказаного судового рішення 08 липня 2014 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва й обслуговування житлового будинку та на земельну ділянку площею 0,0444 га для ведення підсобного господарства.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4: скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 квітня 2014 року та відмовлено в позові ОСОБА_6 до Обухівської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

17 лютого 2017 року представник позивача ОСОБА_8 звернулась до виконавчого комітету Васильківської міської ради із заявами про скасування запису про право власності ОСОБА_6 на вказане нерухоме майно.

Цього ж дня Реєстратор прийняв рішення № 33907312 і № 33908323, якими відмовив у скасуванні запису про право власності/внесенні запису про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на земельні ділянки на АДРЕСА_1 Київської області на підставі статей 24, 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Під час розгляду заяв представника позивача ОСОБА_8 відповідач установив, що згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 23 серпня 2014 року № 947, а на земельну ділянку № НОМЕР_2 - на підставі договору дарування від 23 серпня 2014 року № 950.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що процедура скасування державної реєстрації прав на підставі відповідного рішення суду має відбуватися автоматично та без будь-яких обмежень, а до запровадження інформаційної взаємодії Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного державного реєстру судових рішень такі реєстраційні дії можуть проводитися за зверненням заявника. Оскільки подані представником позивача ОСОБА_8 документи надавали можливість Реєстратору встановити припинення речового права ОСОБА_6 на нерухоме майно, відповідач незаконно відмовив у внесенні записів про скасування державної реєстрації прав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження в адміністративній справі, Київський апеляційний адміністративний суд керувався тим, що ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані рішення відповідача з метою поновлення порушеного, на її думку, права власності та користування земельною ділянкою, тобто існує спір про право, відносини з приводу реалізації та захисту якого регулюються цивільним законодавством. Ураховуючи характер спірних правовідносин та обставини цієї справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в цьому випадку наявний спір, який підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

ВеликаПалата Верховного Суду вважає обґрунтованим цей висновок суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України(тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного судового рішення) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС Українисуб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС Україниюрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС Українивизначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Як установили суди попередніх інстанцій, рішенням від 28 грудня 2011 року Обухівський районний суд Київської області визнав за ОСОБА_4 право власності на ? частину житлового будинку № 60 з надвірними будівлями, що знаходиться на АДРЕСА_1 Київської області, тобто за тією ж адресою, що й земельні ділянки, право власності на які у 2014 році зареєстровано за ОСОБА_6

Оскільки ОСОБА_4 вважає, що право власності ОСОБА_6 на вказане нерухоме майно порушує її право на вільне володіння і користування земельною ділянкою під домоволодінням, то в такому випадку між сторонами існує спір про право цивільне.

Таким чином, виникнення спірних правовідносин обумовлено не стільки незгодою позивача з рішеннями Реєстратора як суб'єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки з правом власності ОСОБА_6 на нерухоме майно, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Крім того, оскільки право власності на земельні ділянки, власником яких був ОСОБА_6, перейшло на підставі договорів дарування від 23 серпня 2014 року до іншої фізичної особи, то цей спір не може вирішуватися в порядку адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності відповідно до цивільно-правових угод.

Критеріями відмежування справ цивільної (господарської) юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення до суду; далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі частини першої статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядкуцивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час звернення до суду; далі - ЦК України) до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб'єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

За змістом наведених правових положень суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист якого подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року по справі № 522/23245/16-а (провадження № 11-687апп18).

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про те, що спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, адже з огляду на характер спору, його суб'єктний склад, а також предмет і підстави заявлених вимог його слід вирішувати за правилами ЦПК України.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

За нормами частини третьої статті 3 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

За правилами частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки оскаржуване судове рішення прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а правових висновків суду апеляційної інстанції скаржник не спростував, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_9 як представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. С. Золотніков

Судді: Н. О. Антонюк Н. П. Лященко

С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук Л. І. Рогач

Д. А. Гудима І. В. Саприкіна

В. І. Данішевська О. М. Ситнік

О. Р. Кібенко О. С. Ткачук

В. С. Князєв В. Ю. Уркевич

Л. М. Лобойко О. Г. Яновська