Справа № 826/16191/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 грудня 2018 року № 826/16191/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С. при секретарі судового засідання Павленко Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

про зобов'язання вчинити дії

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1

від відповідача - Адам Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив суд стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 164 218, 79 грн. заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 01.03.2016 по 30.11.2017.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.12.2017 відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.08.2018 закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.09.2015 у справі №826/8797/15 поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 15.04.2015. У задоволенні вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено, оскільки позивач з 29.09.2014 по 22.02.2016 перебував у відпустці по догляду за дитиною. Однак, станом на момент звернення позивача до суду із даним позовом, відповідач не виконав рішення суду та не поновив позивача на роботі, у зв'язку з чим, останній просить суд стягнути з Міністерства юстиції України середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 164 218, 79 грн. Крім того, позивач зазначив, що Міністерство юстиції України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» від 21.01.2015 №17 є правонаступником прав та обов'язків Державної виконавчої служби України, в тому числі щодо виплати заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки права позивача не підлягають поновленню у запропонований ним спосіб, тобто, шляхом стягнення коштів за затримку виконання судового рішення з Міністерства юстиції України, оскільки вимоги позивача стосуються питань поновлення на публічній службі в Державній виконавчій службі України та не стосуються питань реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), а отже правонаступництво Міністерства юстиції України у цій частині постановою Кабінету Міністрів України "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції" від 21.01.2015 №17 не передбачено, а ліквідація Державної виконавчої служби України не передбачає обов'язку Міністерства юстиції України (з яким позивач не перебував у трудових відносинах) поновлювати на роботі вивільнених працівників та виплачувати кошти у зв'язку з непоновленням або затримкою у поновленні на роботі колишніх працівників Державної виконавчої служби України.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.04.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2015 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Голови комісії з ліквідації Державної виконавчої службу України від 14.04.2015 №219/к про звільнення ОСОБА_1. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 15.04.2015.

21.11.2015 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову ВП №49508645 про заміну сторони виконавчого провадження з Державної виконавчої служби України на Міністерство юстиції України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.10.2017 у справі №826/8797/15 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.11.2017 скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.10.2017.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.01.2018 визнано протиправною та скасовано постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 21.12.2015 ВП №49508645 про заміну сторони виконавчого провадження.

27.04.2018 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження з Державної виконавчої служби України на Міністерство юстиції України.

Станом на момент звернення позивача до суду наказ про поновлення на роботі Міністерством юстиції України не видавався й відповідно середній заробіток за час вимушеного прогулу йому не виплачувався.

Позивач вважаючи, що Міністерство юстиції України є безпосереднім правонаступником прав та обов'язків Державної виконавчої служби України, яке в порушення вимог ст. 236 КзпП України не виплатило позивачу, як працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі, звернувся із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік; якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч.6 ст.235 КЗпП України).

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України, невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Обов'язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі не обумовлюється залежністю від причин, в тому числі їх поважності, внаслідок яких судове рішення виконано несвоєчасно.

Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов'язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки; беззаперечним є і його обов'язок виплатити особі середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі (в разі наявності такої затримки).

Порядок обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначений у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02. 1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У відповідності до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п. 10 Порядку №100, зокрема у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Вказана правова узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 20.06.2018 по справі № 825/203/16.

Так, згідно із наявною в матеріалах справи довідкою ДВС від 16.01.2018 №16-42/66, середньоденний заробіток позивача на дату звільнення складав 98, 00 грн.

Наказом ДВС України від 23.04.2013 № 300/к позивачу встановлено посадовий оклад у розмірі 1960, 00 грн.

Як вбачається згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» від 06.04.2016 №292 встановлено мінімальний розмір посадового окладу за групою оплати праці. Так, згідно вимог даної постанови головному спеціалісту державного органу встановлено оклад у розмірі 4 308, 00 грн.

Згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці державних органів» від 18.01.2017 №15 встановлені посадові оклади на посадах державної служби за групами оплати праці, згідно якої головному спеціалісту державного органу встановлено оклад у розмірі 5 900, 00 грн.

Так, з урахуванням норми тривалості робочого часу на 2016 та 2017 роки тривалість періоду затримки відповідачем виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 01.03.2016 по 30.11.2017 складає 210 днів у 2016 році та 229 днів у 2017 році.

Таким чином, коефіцієнт посадового окладу у 2016 році становив 2, 19 (4308:1960), а у 2017 році - 3, 01 (5900:1960).

Отже, середньоденна заробітна плата позивача у 2016 році складала 214, 66 грн., а у 2017 році - 294, 98 грн., тож середній заробіток за час затримки виконання судового рішення у 2016 році становить 45 078, 60 грн. (210 х 214, 66), у 2017 році - 67 550, 42 грн. (229 х 294, 98), разом: 45 078, 60 + 67 550, 42 = 112 629, 02 грн.

Водночас, суд не приймає до уваги подану відповідачем довідку про розрахунок середньоденної заробітної плати, оскільки стягнення середнього заробітку відбувається із обрахунку розміру середньої заробітної плати за останні два місяці роботи та коефіцієнту підвищення посадового окладу.

При цьому, суд вважає вірними посилання позивача на те, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає стягненню саме з Міністерства юстиції України, оскільки, при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов'язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов'язаних з незаконним звільненням працівника, й невиконання цього обов'язку є порушенням його трудових гарантій.

Так, згідно з п.1 та п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 №17 "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції" (що набрала чинності 28.01.2015р.) ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу й покладено на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м.Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності, а також установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Також в п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 №150 "Питання Міністерства юстиції" (що набрала чинності 07.04.2015) останній постановив погодитися з пропозицією Міністерства юстиції щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Міністерство постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015р. №17 "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції" функцій і повноважень Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що припиняються.

В ході судового розгляду справи, судом встановлено, що позивач без поважних підстав на час звернення до суду не поновлений на посаді, відповідно до постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.04.2015, яка набрала законної сили. Крім того, за час вимушеного прогулу позивачу також не було виплачено заробітну плату, яка у відповідності до наведених вище норм підлягає виплаті за період, заявлений позивачем у позовній заяві.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України, однак в розмірі 112 629, 02 грн., виходячи з розміру посадового окладу, визначеного за довідкою ДВС від 16.01.2018 №16-42/66 станом на дату звільнення позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19,77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (03179, АДРЕСА_1, іпн. НОМЕР_1) задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13 ) на користь ОСОБА_1 (03179, АДРЕСА_1, іпн. НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 01.03.2016 по 30.11.2017 в розмірі 112 629 (сто дванадцять тисяч шістсот двадцять дев'ять) грн. 02 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу/

Повний текст складено: 21.12.2018

Суддя А.С. Мазур