Справа № 400/2552/18
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

19 грудня 2018 р. № 400/2552/18
Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Біоносенка В.В., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1, АДРЕСА_1
до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, вул. Херсонське шосе, 48/8, Миколаїв, 54024
треті особиМиколаївська міська рада, вул. Адміральська, 20,Миколаїв,54001
провизнання протиправним та скасування рішення від 26.09.2018 р. № 2844/22.3-06,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду з позовом до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, третя особа Миколаївська міська рада, з вимогами визнати протиправним та скасувати рішення Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради вих.№2844/22.3-06 від 26.09.2018 про повернення декларації про готовність до експлуатації житлового будинку літ.Ж по АДРЕСА_2 в частині висновку, що інформація про земельну ділянку зазначена не у відповідності до вимог чинного законодавства.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що 14.07.1987 придбала за договором купівлі-продажу у приватну власність 1/10 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 В подальшому, у 1994-1997 роках позивачка провела реконструкцію свого будинку, внаслідок чого він став двоповерховим. Реконструкцію було завершено у 1997 році, інвентаризацію реконструйованого будинку проведено у 2000 році. За існуючою у 2005 році практикою, позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності на реконструйовану будівлю. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.09.2005 по справі №2-3853/2005 позов було задоволено, визнано за позивачкою право власності на реконструйований будинок. Але, 12.01.2016, через 11 років, зазначене судове рішення було скасовано рішенням Апеляційного суду Миколаївської області. З метою приведення документів щодо реконструйованого будинку у відповідність чинному законодавству, 18.09.2018 позивачка звернулась до відповідача з декларацією про готовність до експлуатації об'єкта до експлуатації. 26.09.2018 за вих.№2844/22.3-06 відповідачем повернуто декларацію з посиланням на недотримання замовником вимог п.2 Розділу ІІІ Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, який затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03.07.2018 № 158 (далі - Порядок №158), а саме інформація про земельну ділянку зазначена не у відповідності до вимог чинного законодавства. На усне звернення заявниці роз'яснено, що документом підтверджуючим право користування земельною ділянкою має бути відповідний договір оренди або акт на постійне користування, з присвоєнням кадастрового номеру та реєстрацією у реєстрі речових прав. Вимоги відповідача про надання документів підтверджуючих право користування земельною ділянкою у формі договору оренди чи акту на постійне користування, з присвоєнням кадастрового номеру та реєстрацією у реєстрі речових прав ґрунтуються на нормах ст.42, 71-1, 93 Земельного кодексу України. Але, відповідачем не враховано, що застосування норм права щодо оцінки обставин справи в частині надання забудовнику земельної ділянки під вже забудований об'єкт має здійснюватися з урахуванням норм права у часі та юридичного правила приналежності речей (ст.186 Цивільного кодексу України), за яким земельна ділянка виділена у користування для цілей житлової забудови набуває статусу приналежної до головної - майбутнього або вже збудованого будинку. При цьому у разі відсутності будинку, за умов надання дозволу на його будівництво, статус приналежності має режим очікування - зведення права забудовника у речове. З обставин справи, вбачається, що право забудови виникло у власника об'єкта будівництва на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів №1291 від 08.08.1955. Вказане право підтверджено рішенням виконавчого комітету Заводського районного Ради народних депутатів міста Миколаєва №39 від 18.02.1994 про надання позивачці дозволу на будівництво 2-х поверхового житлового будинку на місці будинку літ. В та кухні літ.З. На день прийняття вказаних рішень діяло законодавством, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. За такого рішення відповідача в частині висновку, що інформації про земельну ділянку зазначена замовником у декларації не у відповідності до вимог чинного законодавства не узгоджується з нормами матеріального права та підлягає скасуванню.

Відповідач позов не визнав, просив в його задоволення відмовити. Надіслав відзив, в якому свою позицію виклав наступним чином. Міркування позивачки про те, що право на користування земельної ділянки у неї підтверджено рішенням виконкому Миколаївської міської ради депутатів №1291 від 08.08.1955 є хибним. Вказаним рішенням « 1291 було зареєстровано за землекористувачами будівничого кварталу №201 м. Миколаєва 14953 кв.м. земельної площі, зокрема за адресою: АДРЕСА_2-1444 кв.м. Ніякого конкретного переліку осіб, яким надано земельну ділянку не вказано. Позивач у своїй позовній заяві вказує на те, що Порядок не встановлює конкретні форми документів, які підтверджують право замовника на користування земельною ділянкою для цілей будівництва надане замовнику від власника земельної ділянки. Однак такий перелік існує у інших нормах законодавства. До 01.01.2013 основним документом, який посвідчував права на землю був державний акт на право власності на земельну ділянку, а у випадку надання земельної ділянки у користування - договір оренди землі. З 01.01.2013 нова редакція Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що право власності, серед іншого, на земельні ділянки посвідчує свідоцтво про право власності на нерухоме майно. З 01.01.2014 набув чинності Закон України «Про державний земельний кадастр», відповідно до якого видання державних актів на право власності на земельну ділянку припиняється. Натомість документом, що посвідчує право власності, стало свідоцтво на право власності. У разі потреби, підтвердити своє право власності на земельну ділянку можливо буде витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або Державного земельного кадастру. Державні акти, видані до 1 січня 2013 року, залишаються чинним й надалі посвідчують права на земельну ділянки. Тож на сьогодні для посвідчення права власності на земельну ділянку чи права користування нею потрібно мати такі документи: державний акт, витяг про реєстрацію права на ділянку, свідоцтво про право власності, договір оренди, договір суперфіцію. Жодних вказаних документів у позивачки немає. Оскільки позивач ніяким чином не встановлює право на земельну ділянку, що підтверджується одним з визначених вище документів, були відсутні правові підстави реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, відповідно до п.9 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності: «Реконструкція житлового будинку (літ.Ж-2) по АДРЕСА_2 (колишня АДРЕСА_2)» відповідно до вимог, встановлених Порядком. З огляду на доданий позивачкою витяг з рішення виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів від 18.08.1994 №39, слід зазначити, що згідно зі ст.ст.23, 24 Земельного кодексу України (в редакції від 05.05.1993) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів. Тобто, зазначене рішення також не є документом, який посвідчує права на земельну ділянку.

В судовому засіданні 12.11.2018 позивач та його представник підтвердили позовні вимоги та позицію, викладену у позовної заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився.

Суд розглянув справу в порядку спрощеного провадження 19.12.2018 без проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами, відповідно до визначених строків в ухвалі про відкриття провадження в адміністративній справі, оскільки клопотань від сторін про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін, від сторін не надходило.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.

08.08.1955 рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів трудящих №1291 «Про результати обміру земель з будівництва кварталу №201 м. Миколаєва» було затверджено матеріали обміру земель будівельного кварталу №201 м. Миколаєва та зареєстровано за землекористувачами будівельного кварталу №201 м. Миколаєва 14953 кв.м. земельної площі, у тому числі за домоволодінням будинку АДРЕСА_2 земельної площі у розмірі 1444 кв.м.

14.07.1987 ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбала 1/10 частину домоволодіння з відповідною частиною прилеглих господарських та побутових споруд та побудівель у м. Миколаєві, вул. АДРЕСА_2. В цілому, домоволодіння складається з 3 кам'яних житлових будинків: літ. А. площею 44,10 кв.м., літ.В. площею 29,60 кв.м., літ.Г площею 20,20 кв.м., та прилеглими вбиральнею, кухнею, тамбуром, навісом та спорудами.

В 1992 році, у зв'язку з оформленням одним зі співвласників домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2, самовільного будівництва, виконкомом Заводської районної ради народних депутатів м. Миколаєва було прийнято рішення №358 «Про зміну ідеальних часток в домоволодінні».

30.11.1992 ОСОБА_1 було видано Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, замість договору купівлі-продажу від 14.07.1987 р.

Відповідно до цього Свідоцтва ОСОБА_1 є власником 11/10 частини домоволодіння м. Миколаїв, вул. АДРЕСА_2.

18.02.1994 рішенням виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів №39, ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво 2-поверхового будинку розміром 4,60*8,6*8,0*6,0*3,4*2,60) на місці літньої кухні та житлового будинку, які зіпсувалися.

20.02.1996 рішення виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів м. Миколаєва №332 ОСОБА_1 також було надано дозвіл на будівництво сараю замість старого.

Будівельні роботи з будівництва 2-х поверхового будинку замість старого були проведені позивачкою протягом 1994-1997 років.

В 2000 році було проведено інвентаризацію домоволодіння за адресою: вул. АДРЕСА_2, яка зафіксувала проведене ОСОБА_1 будівництво.

23.09.2005 рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва було задоволено позов ОСОБА_1 та визнано її право власності на самочинно збудовані за адресою: м. Миколаїв, вул. АДРЕСА_2, житловий будинок літ. «Ж -2», житловою площею 22,0 кв.м, загальною площею 52,8 кв.м, сарай літ «У-ІІ» розміром 1,58х1,73 м.

12.01.2016 рішенням апеляційного суду Миколаївської області зазначене рішення Заводського районного суду м. Миколаєва було скасовано, а в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на самочинно збудований будинок відмовлено (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/55044224).

В 2017 році КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» на замовлення ОСОБА_1 проведено технічне обстеження житлового будинку та сараю за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно до затвердженого Звіту, встановлена можливість його надійної та безпечної експлуатації.

20.04.2018 набув чинності Закон України «Про внесення зміни до пункту 9 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо продовження терміну прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт» № 2363-VIII, яким передбачено спрощений порядок прийняття в експлуатації самочинно збудованих в період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів.

17.09.2018 ОСОБА_1 подала до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації «Реконструкція житлового будинку (літ.Ж-2) по АДРЕСА_2 (колишня АДРЕСА_2).

Окрім іншого, в розділі «Інформація про земельну ділянку» ОСОБА_1 зазначено: «земельна ділянка не приватизована, для будівництва і обслуговування житлового будинку, рішення виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих №1291 від 08.08.1955, безстрокове користування».

26.09.2018 Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради листом за №2844/22.03-06 повернуло без реєстрації декларацію про готовність об'єкта до експлуатації для усунення виявлених недоліків.

Окрім іншого, у листі було зазначено в якості підстави повернення декларації - інформація про земельну ділянку зазначена не у відповідності до вимог чинного законодавства.

В якості підстав повернення декларації, у листі від 26.09.2018 за №2844/22.03-06 окрім цього, зазначені і інші підстави, але представник позивачки у судовому засіданні пояснив, що решта зауважень ними визнаються та не оскаржуються та при повторному зверненні будуть усунуті. Щодо вимоги про надання інформації про земельну ділянку, то у позивачки відсутня можливість надати будь-які інші відомості про земельну ділянку, а тому він звернувся до суду для вирішення спору з відповідачем саме в цій частині.

З позовної заяви, пояснення позивачки та її представника, а також відзиву відповідача, суд дійшов висновку, що предметом цього позову є право позивачки на прийняття в експлуатацію самочинного будівництва в порядку, передбаченому п.9 Прикінцевих положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» за відсутності в неї державного акту, договору чи свідоцтва про будь-яке речове чи зобов'язальне право на земельну ділянку, на якій збудований об'єкт самочинного будівництва, лише на підставі права користування, яке виникло у неї внаслідок придбання частини домоволодіння за договором купівлі-продажу.

Відповідно до п.9 Прикінцевих положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об'єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію:

збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів;

збудовані до 12 березня 2011 року будівлі і споруди сільськогосподарського призначення.

Порядок прийняття в експлуатацію таких об'єктів і проведення технічного обстеження визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. При цьому технічне обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів включно, господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 100 квадратних метрів включно проводиться в ході їх технічної інвентаризації з відповідною відміткою в технічному паспорті.

До власників (користувачів) земельних ділянок, які відповідно до цього пункту подали документи про прийняття в експлуатацію збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт об'єктів будівництва, штрафні санкції за виконання будівельних робіт без отримання документів, що дають право на їх виконання, та за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, не застосовуються.

Відповідно до п.2 Порядку №158 замовник (або уповноважена особа) подає з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги» до органу державного архітектурно-будівельного контролю за місцезнаходженням об'єкта заяву про прийняття в експлуатацію об'єкта, до якої додаються:

1) один примірник заповненої декларації;

2) звіт (крім випадків, передбачених пунктом 5 розділу ІІ цього Порядку);

3) засвідчені в установленому порядку копії:

документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою відповідного цільового призначення, на якій розміщено об'єкт;

технічного паспорта.

Відповідно до п.п.4, 5 Порядку №158, дані, зазначені в декларації, мають узгоджуватися з документами, які подаються разом з нею.

Замовник є відповідальним за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації, відповідно до вимог чинного законодавства.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає замовнику декларацію та подані документи на доопрацювання з обґрунтуванням причин у строк, передбачений для її реєстрації, якщо декларацію подано чи оформлено з порушенням вимог, установлених цим Порядком, у тому числі у разі виявлення невідповідності поданих документів вимогам законодавства, недостовірних відомостей у поданих документах.

Таким чином, Порядок №158 дійсно вимагає від заявників надавати копію документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою відповідного цільового призначення, на якій розміщено об'єкт, та наділяє відповідача правом повертати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації у разі ненадання такого документу.

Разом з тим, враховуючи, що право позивачки на земельну ділянку, на якій вона протягом 1994-1997 років збудувала будинок, виникло в 1987 році, необхідно звертатися до законодавства того часу.

Відповідно до ст.90 Земельного кодексу УРСР на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі.

Статтею 20 Земельного кодексу УРСР передбачено, що право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Відповідно до п.9 Розділу ІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966, право користування земельними ділянкам, на яких розташовані будинки або домоволодіння з обслуговуючими їх будівлями та спорудами, реєструються окремо, відповідно до інструкції МКГ УРСР від 23.08.52 р. «Про порядок обміру земель і реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах і селищах міського типу УРСР».

Відповідно до п.23 Положення про землі міст і селищ міського типу Української РСР, яке затверджено постановою Ради Міністрів Української РСР від 20.03.1984 №136

Право землекористування громадян засвідчується:

безстрокового землекористування - записом у реєстровій книзі виконавчого комітету міської, селищної Ради народних депутатів, про що на плані земельної ділянки вчиняється відповідний напис;

тимчасового землекористування - рішенням виконавчого комітету міської, селищної Ради народних депутатів.

Відповідно до п.25 цього Положення, на землях міст, селищ міського типу при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить у користування всіх співвласників будівлі.

При переході права власності на будівлю, власник якої одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, виконавчий комітет міської, селищної Ради народних депутатів може закріпити за новим власником будинку земельну ділянку, виходячи з норм, передбачених статтями 88 і 102 Земельного кодексу УРСР.

Право користування земельною ділянкою переходить до нового власника на підставі документів, що встановлюють право власності на будівлю.

З припиненням права власності на будівлю припиняється право користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст.30 Земельного кодексу України 1990 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Відповідно до ст.23 Земельного кодексу України 1990 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Разом з тим, 26.12.1992 Кабінетом Міністрів України було прийнято Декрет «Про приватизацію земельних ділянок», яким окрім іншого, було зупинено дію ст.23 Земельного кодексу України 1990 року, в частині земельних ділянок, наданих громадянам для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Зазначена норма Декрету КМУ від «Про приватизацію земельних ділянок» діяла до 01.01.2002 р., до набрання чинності Земельного кодексу України 2001 р.

Відповідно до п.7 Розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України 2001 р., громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Таким чином, законодавство УРСР в період придбання позивачкою частини домоволодіння у 1987 році, а також законодавство України на час проведення позивачкою будівництва у 1994-1997 роках, не передбачало оформлення будь-яких спеціальних документів на користування земельними ділянками державної власності переданими громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

Документом, що підтверджує право на користування земельною ділянкою на той час був документ, що встановлює право власності на будинку. У випадку позивачки це договір купівлі-продажу від 14.07.1987, а з 30.11.1992 свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння.

Додатковими документами у такому разі є рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів трудящих №1291 «Про результати обміру земель з будівництва кварталу №201 м. Миколаєва» від 08.08.1955, яке підтверджує факт передачі земельної ділянки державної власності громадянам у користування для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, а також рішення виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів №39 від 18.02.1994 р., яке підтверджує право позивачки на користування земельною ділянкою саме з цілью будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

Мета прийняття в експлуатацію об'єктів в порядку, передбаченому п.9 Прикінцевих положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», є саме легалізація правовідносин, які вже фактично склалися протягом з 05.08.1992-09.04.2015. Вочевидь, що в період 1994-1997 р.р. у позивачки не могло бути державного акту на користування земельною ділянкою чи договору оренди, оскільки законодавство того часу не передбачало видачу цих документів.

Вимоги відповідача про необхідність підтвердження право користування земельною документами лише документами, які підтверджують це в теперішній час (державний акт, договір, витяг про реєстрацію права на ділянку та ін.) не ґрунтуються на законодавстві та суперечать цілям та завданням порядку прийняття в експлуатацію, передбаченого п.9 Прикінцевих положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Законодавець головною метою прийняття такого об'єкту в експлуатацію висуває те, щоб він був збудований на земельній ділянці відповідного цільового призначення. Тобто, мається на увазі легальність набуття права користування саме з ціллю будівництва та обслуговування житлового будинку, відповідно до законодавства часу набуття права.

Само по собі рішення виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів №39 від 18.02.1994 р., про надання дозволу на будівництво, свідчить про те, що Держава на той час вважала права позивачки на користування земельною ділянкою належними, підтвердження яких не потребує будь-яких інших документів, окрім договору-купівлі продажу та свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, позовні вимоги позивачки обґрунтовані та їх належить задовольнити у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_2 НОМЕР_1) до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради (вул. Херсонське шосе, 48/8,Миколаїв,54024 ) задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради вих. №2844/22.3-06 від 26.09.2018 про повернення декларації про готовність до експлуатації житлового будинку літ. Ж по АДРЕСА_2 в частині висновку, що інформація про земельну ділянку зазначена не у відповідності до вимог чинного законодавства.

3. Апеляційна скарга на це рішення може бути подана до П'ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя В. В. Біоносенко