Справа № 810/3878/18
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2018 року м.Київ № 810/3878/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Головенко О.Д., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, третя особа Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, третя особа Головне управління Державної фскальної служби у Київській області та просить суд

визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати грошової компенсації втрат доходів при утриманні сум податку на доходи фізичних осіб та затриманні розрахунки;

стягнути компенсацію податку на доходи фізичних осіб у сумі 33 008,49 грн.;

стягнути середній заробіток за час затримки розрахунків за період з 25.03.2017 по 28.04.2017 в сумі 22 456,76 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що відповідачем протиправно не виплачено грошову компенсацію втрат доходів на суму утриманого грошового забезпечення. Крім того, зазначає, що відповідач проведено розрахунок при його звільненні з порушенням строків встановлених чинним законодавством.

У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні проти позову заперечував та подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що відповідач діяв в межах чинного законодавства. Проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечував.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.08.2018 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані учасниками справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 19.04.2016 проходив службу в Києво-Святошинській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління фіскальної служби у Київській області на посаді начальника слідчого управління та мав спеціальне звання - полковник податкової міліції.

Наказом Державної фіскальної служби України від 15.03.2017 за № 569-0 «Про звільнення ОСОБА_1» його було звільнено з посади та податкової міліції Державної фіскальної служби у запас Збройних Сил України за п. 64 п.п. «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 29.07.1991 № 114 за власним бажанням.

Наказом Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 16.03.2017 № 125-0 "Щодо звільнення ОСОБА_1", відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ та п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей» від 17.07.1992 № 393 надано розпорядження виплатити йому одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби, а також відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» - грошову компенсацію за невикористані відпустки.

Однак на думку позивача при здійсненні остаточного розрахунку при звільненні відповідачем не було вчинено дії, спрямовані на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів на суму утриманого з мого грошового забезпечення податку з доходів фізичних осіб (ПДФО) та затримано розрахунок при звільненні, у зв'язку з чим він звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між учасниками справи, суд виходив з такого.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Спірні правовідносини врегульовані п. 357.1 ст. 357 ПК України, а саме матеріальне та соціально-побутове забезпечення осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, згідно якого форми та розмір матеріального забезпечення осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, включаючи грошове утримання, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Вказана норма права регулює питання виплати матеріального забезпечення співробітникам податкової міліції до дня набрання чинності законом, який визначає правові основи організації та діяльності центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов'язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об'єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, та інших осіб, з якими цей орган взаємодіє, - відповідно до абз. 3 п.1 розділу II Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016 №1797-VІІІ.

Пунктом 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.1.2004 № 44 (в редакції, яка діяла на дату виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок № 44) визначено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Держспецзв'язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат тощо.

Згідно п. 3 Порядку № 44 виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв'язку з виконанням ними своїх обов'язків під час проходження служби, що пов'язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб.

Відповідно до п. 4 Порядку № 44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Пунктом 5 Порядку № 44 передбачено, що грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Згідно ст. 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.91 № 2011-ХІІ встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Одноразова грошова допомога при звільненні зі служби військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу також є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення. Згідно з Інструкцією щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 № 333, видатки на її виплату здійснюються за кодом «грошове забезпечення військовослужбовців».

Дана правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 26.01.2016 у справі № 802/3002/14, а також від 04.02.2016 у справі №826/15609/14.

Вимоги вищевказаних норм права кореспондуються з нормою, викладеною у п. 168.5 ст. 168 ПК України, якою передбачено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, у зв'язку з виконанням обов'язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Зокрема, до 01.01.2017, а саме до набуття чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016 № 1797-VІІІ, в п. 168.5 ст. 168 ПК України перелік осіб прямо включав рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ та податкової міліції.

Відповідно до абз. 3 п.1 розділу II Прикінцевих та перехідних положень цього Закону виключення з ПК України Розділу XVIII-2 «Податкова міліція» та ряду пов'язаних із функціонуванням податкової міліції норм податкового законодавства відбудеться тільки після прийняття та набрання чинності законом, яким визначає інший центральний орган виконавчої влади з аналогічними повноваженнями.

Також суд звертає увагу на рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2007 №4- рп/2007 у якому зазначено, що Конституційним Судом України неодноразово розглядалась проблема, пов'язана з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається.

Посилання на вказану правову позицію викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 28.11.2013 у справі К/9991/70467/11.

Щодо практики Європейського суду з прав людини, то суд вважає за можливе вказати на рішення у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) від 08.11.2005, в якій встановлено порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, в п. 26 зазначеного рішення вказано, що суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Таким чином, практика Європейського суду з прав людини свідчить про протиправність та необґрунтованість бездіяльності відповідача з огляду на відсутність бюджетних асигнувань чи невпорядкованість джерела виплати оспорюваної компенсації.

Як встановлено судом, відповідно до листа податкового органу від 26.10.2017 за № 5735/10/10-13-05- 07 на виконання наказу ДФС України про звільнення позивача № 569-0 та наказу ГУ ДФС у Київській області щодо звільнення № 125-0, загальна сума нарахованої заробітної плати (грошового забезпечення) за березень 2017 року, з урахуванням одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та грошової компенсації за невикористані відпустки склала 155 328,79 грн.

Виплату нарахованого за березень 2017 року грошового забезпечення, що належало отримати від установи, відповідач здійснив з 17.03.2017 по 28.04.2017, а саме: 17.03.2017 в розмірі 1 500,00 грн., 31.03.2017 - 122 954,00 грн. та 28.04.2017 - 585,45 грн., всього в розмірі 125 039,67 грн., що підтверджується випискою про надходження по картці/рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_3 за період 01.01.2017 - 30.04.2017 ПАТ КБ «Приватбанк» від 18.07.2018.

Таким чином, із сум грошового забезпечення в розмірі 155 32879 грн., які йому було нараховано за березень 2017 року, відповідачем було утримано податок на доходи фізичних осіб (далі ПДФО) за ставкою 18 % на загальну суму 27 959,18 грн., при цьому відповідач не здійснив виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів при утриманні сум ПДФО з грошового забезпечення та інших виплат, право на які він набув у зв'язку з виконанням обов'язків під час проходження служби.

Крім того, з листа № 5735/10/10-13-05-07 в додатку до якого окремою графою було визначено суму утриманих податків і зборів з заробітної плати ОСОБА_1, вбачається, що за період січня - лютого 2017 року йому було нараховано грошове забезпечення (заробітна плата) в загальному розмірі 28 057,29 грн. При виплаті вказаної суми грошового забезпечення відповідач також утримав ПДФО за ставкою 18 % в розмірі 5 049,31 грн. та не здійснив виплату грошової компенсації втрат доходів, пов'язаних з утриманням податку з доходів фізичних осіб.

Виплати належної за цей період заробітної плати (за вирахуванням податків та зборів) були здійснені в період з 19.01.2017 по 28.02.2017, що підтверджується випискою про надходження по картці/рахунку НОМЕР_3 за період 01.01.2017 - 30.04.2017 ПАТ КБ «Приватбанк» від 18.07.2018.

Таким чином, суд приходить до висновку, що із сум заробітної плати (грошового забезпечення), які ОСОБА_1 було нараховано та виплачено у січні - квітні 2017 року, відповідач утримав податок з доходів фізичних осіб (далі ПДФО) на загальну суму 33 008,49 грн. та не здійснив виплату рівноцінної та повної грошової компенсації втрат доходів, пов'язаних з утриманням ПДФО.

На думку суду така бездіяльність Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області є протиправною.

Таким чином вимога позивача про визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати грошової компенсації втрат доходів при утриманні сум податку на доходи фізичних осіб та затриманні розрахунки та стягнення такої компенсації підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимоги про стягнути середній заробіток за час затримки розрахунків за період з 15.03.2017 по 28.04.2017, суд зазначає наступне.

Частиною 7 ст. 43 Конституції України визначено право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 Кодексу законів про працю України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України встановлює, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У зв'язку з відсутністю законодавчо визначеної методики розрахунку належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, суд застосовує за аналогією постанову Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" відповідно до якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу законів про працю України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 21.03.2017 № 826/5111/15/21-2373а16, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, якщо ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 у справі № 6-144цс13, згідно якої, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з позивачем.

Щодо суми, що підлягає стягненню за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне.

Згідно з листом відповідача від 26.10.2017 за № 5735/10/10-13-05-07 у січні 2017 року ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату у сумі 3 753,38 грн., а в лютому 2017 року - в сумі 24 303,91 грн.

Фактична кількість відпрацьованих днів за січень - лютий 2017 року відповідно до листа Мінсоцполітики від 05.08.2016 № 11535/0/14- 16/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік" складає 40 робочих днів, оскільки в січні 2017 року було 20 робочих днів, і в лютому 2017 року теж 20 робочих днів.

Розмір середньоденної заробітної плати позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню, становила 70 143 грн.

Оскільки звільнення відбулося 15.03.2017, що підтверджується наказом Державної фіскальної служби України від 15.03.2017 № 569-о та наказом Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 16.03.2017 № 125-0 та позивач у цей день працював, а остання частина грошового забезпечення (розрахунку при звільненні) була виплачена 28.04.2017 (підтверджується випискою про надходження по картці/рахунку за період 01.01.2017 - 30.04.2017 ПАТ КБ «Приватбанк») то відповідачем було затримано виплату всіх сум, що належать від установи при звільненні на 32 робочі дні.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку на 32 робочі дні складає 22 456,76 грн. 76 коп. (701,43 грн. х 32).

Отже, відповідно до положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 22 456 грн. 76 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що відповідач як суб'єкти владних повноважень не довів суду правомірність своєї бездіяльності щодо щодо невиплати грошової компенсації втрат доходів при утриманні сум податку на доходи фізичних осіб та затриманні розрахунки;

За наведених обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивачем при подані даного адміністративного позову було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. (квитанція № 28 від 22.07.2018), суд вважає за необхідне стягнути дану суму на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області по невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації втрат доходів при утриманні сум податку на доходи фізичних осіб та затриманні розрахунку при звільненні.

Стягнути з Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) компенсацію податку на доходи фізичних осіб у сумі 33 008 (тридцять три тисячі вісім) грн. 49 коп.

Стягнути з Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15.03.2017 по 28.04.2017 в сумі 22 456 (двадцять дві тисячі чотириста п'ятдесят шість) грн. 76 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові витрати у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Головенко О.Д.