Справа № 640/18471/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 січня 2019 року № 640/18471/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві

третя особа Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 16 жовтня 2018 року у виконавчому провадженні №57409575 з примусового виконання вимоги №Ф-32768-17У, виданої 13 лютого 2018 року Головним управління Державної фіскальної служби у місті Києві про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 12 245,64 грн, винесену головним державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Малівською Наталією Іванівною в повному обсязі, як незаконну;

- зобов'язати Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві повернути вимогу №Ф-32768-17У, видану 13 лютого 2018 року Головним управління Державної фіскальної служби у місті Києві про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 12 245,64 грн стягувачу без прийняття до виконання;

- зобов'язати Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві виключити відомості про боржника ОСОБА_1 (дата народження - 26 січня 1980 року), внесені за виконавчим провадженням №57409575, з Єдиного реєстру боржників;

- скасувати інші, вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, в разі їх здійснення за виконавчим провадженням №57409575.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він не отримував вимогу Ф-32768-17У, видану 13 лютого 2018 року Головним управління Державної фіскальної служби у місті Києві, а тому, на думку позивача, в порушення статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» відповідачем відкрито виконавче провадження на підставі вимоги, яка не набрала законної сили.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

У письмових поясненнях представник Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві зазначив, що вимога №Ф-32768-17У від 13 лютого 2018 року направлялась позивачу поштовим відправленням, яке повернулось не вручене з відміткою відділення поштового зв'язку «за закінченням терміну зберігання». В силу положень Податкового кодексу України позивач вважається належним чином обізнаний про наявність такої вимоги.

У відповіді на пояснення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві позивач зазначив, що вимога №Ф-32768-17У від 13 лютого 2018 року оформлена з порушенням Закону України «Про виконавче провадження», отже відповідач мав відмовити у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання такої вимоги.

В судове засідання 11 грудня 2018 року представники сторін не з'явилися, хоча про дату, час та місце проведення судового розгляду справи були повідомленні належним чином. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Постановою головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 16 жовтня 2018 року відкрито виконавче провадження №57409575 з примусового виконання вимоги Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві №Ф-32768-17У від 13 лютого 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 12 245,64 грн.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-32768-17 від 13 лютого 2018 року не набрала законної сили. Вказані твердження позивача суд вважає хибними та не приймає їх до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (тут і далі у редакції на час винесення вимоги №Ф-32768-17 від 13 лютого 2018 року) платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

Як вбачається з матеріалів справи, вимога №Ф-32768-17 від 13 лютого 2018 року направлена позивачу поштовим відправленням та повернута з відміткою відділення поштового зв'язку «за закінченням терміну зберігання».

При цьому, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не врегульовано питання порядку направлення вимоги поштовим відправленням, проте порядок направлення рішень контролюючих органів, в тому числі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві визначено нормами Податкового кодексу України.

Відповідно до статті 58 Податкового кодексу України у разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Враховуючи, що вимога №Ф-32768-17 від 13 лютого 2018 року не вручена з незалежних від Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві причин, отже вважається, що така вимога вручена позивачу.

Отже, доводи позивача, що вимога №Ф-32768-17У від 13 лютого 2018 року не набрала законної сили, оскільки йому не направлялася, спростовано матеріалами справи.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Отже, вимога Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві №Ф-32768-17У від 13 лютого 2018 року є виконавчим документом в розумінні Закону України «Про виконавче провадження».

Так, згідно із статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред'явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв'язку та адреси електронної пошти.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається, зокрема, на невідповідність вимоги №Ф-32768-17 від 13 лютого 2018 року статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначає, що така вимога не містить дати набрання нею чинності.

Проте, суд не погоджується з вказаними твердженнями позивача та не приймає їх до уваги, оскільки з наявної в матеріалах справи копії вимоги №Ф-32768-17 від 13 лютого 2018 року вбачається, що остання містить в графі 5 «дата набрання чинності» інформацію щодо набрання вимогою чинності 12 квітня 2018 року.

При цьому, пунктом 2 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Як вже зазначалось судом, абзацом 9 частини 4 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» встановлено, що у разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

А відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

З урахуванням зазначених норм, а також частини 2 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», суд приходить до висновку, що з наступного дня після дати набрання чинності вимоги №Ф-32768-17 від 13 лютого 2018 року, а саме з 13 квітня 2018 року, розпочався сплив тримісячного строку пред'явлення виконавчого документа до примусового виконання. Разом з тим, з наявної в матеріалах справи копії виконавчого провадження №57409575 вбачається, що виконавчий документ передано до виконання лише 10 жовтня 2018 року, тобто з порушенням такого строку.

При цьому, зазначена у пункті 4 вимоги №Ф-32768-17 від 13 лютого 2018 року інформація щодо її передачі до органу державної виконавчої служби для стягнення в примусовому порядку протягом року з дати набрання нею чинності, не береться судом до уваги, оскільки суперечить як статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» так і статті 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи, що відповідачем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 16 жовтня 2018 року №57409575 за наявності підстав для повернення виконавчого документа - вимоги №Ф-32768-17 від 13 лютого 2018 року стягувачу без прийняття до виконання (пропуск встановленого законом строку пред'явлення виконавчого документа до виконання), суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині скасування такої постанови.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача повернути виконавчий документ стягувачу без виконання, суд звертає увагу на те, що вирішуючи питання про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 жовтня 2018 року №57409575, суд дійшов висновку, що саме такий спосіб є найбільш ефективним для захисту прав, свобод та охоронюваних законом інтересів позивача. При цьому, зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити одну із дій, що прямо передбачена Законом України «Про виконавче провадження», є фактичним втручанням в дискреційні повноваження такого суб'єкта, що не відповідає завданням адміністративного судочинства, а тому така вимога позивача задоволенню не підлягає.

Також, частиною 5 статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників (крім відомостей щодо боржників, якими є державні органи, органи місцевого самоврядування, а також боржників, які не мають заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців, та боржників за рішенням немайнового характеру) одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 7 розділу Х Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 05 серпня 2016 року № 2432/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 серпня 2016 року за № 1126/29256, у разі скасування постанови про відкриття виконавчого провадження відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників.

Отже, протиправність постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 жовтня 2018 року №57409575 вказує на наявність правових підстав для задоволення позову в частині зобов'язання відповідача вчинити дії щодо виключення відомостей про боржника ОСОБА_1 (дата народження - 26 січня 1980 року), внесені в рамках виконавчого провадження №57409575, з Єдиного реєстру боржників.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання скасувати інші, вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, в разі їх здійснення за виконавчим провадженням №57409575, суд зазначає, що позивачем не наведено які саме заходи примусового виконання рішення були вжиті відповідачем у виконавчому провадженні №57409575. Копією матеріалів виконавчого провадження №57409575, яка міститься в матеріалах справи, не підтверджено вчинення відповідачем заходів примусового виконання рішення у названому виконавчому провадженні, отже позов у вказаній частині не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача судового збору у розмірі 352, 40 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, тобто, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 16 жовтня 2018 року №57409575 з примусового виконання вимоги №Ф-32768-17 від 13 лютого 2018 року, винесену головним державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Малівською Наталією Іванівною.

3. Зобов'язати Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві вчинити дії щодо виключення відомостей про боржника - ОСОБА_1 (дата народження - 26 січня 1980 року), внесені в рамках виконавчого провадження №57409575, з Єдиного реєстру боржників.

4. В задовленні решти позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (02072, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) гривень 40 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (02121, м. Київ, проспект М. Бажана, 7-Є, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко