Справа № 826/10643/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 грудня 2018 року № 826/10643/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого органу Київської міської ради Департаменту освіти і науки, молоді та спорту

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державна інспекція навчальних закладів України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії

За участю представників:

від позивача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - Суд) з позовом до Виконавчого органу Київської міської ради Департаменту освіти і науки, молоді та спорту (далі - Відповідач) , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державна інспекція навчальних закладів (далі - третя особа) та просить суд:

визнати протиправною бездіяльність директора Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Фіданян Олени Григорівни яка виразилась у ненаданні відповіді на інформаційний запит та у відсутності реагування на порушення законодавства у сфері освіти;

зобов'язати Департамент освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розглянути акти перевірки навчального закладу № 01-13/89-04-06/1 та № 01-13/18-04-06/1 і вжити відповідних заходів реагування;

стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07 липня 2016 року позивач звернулась до відповідача з інформаційним запитом з проханням надати інформацію щодо реагування на порушення законодавства, про які зазначено у Акті перевірки № 01-13/89-04-06/1, який складено за результатами перевірки Київської гімназії східних мов № 1 щодо дотримання вимог закону про загальну середню освіту. 08 липня 2016 року позивачу було повідомлено про те, що зазначений акт на адресу відповідача не надходив. Разом з тим, 22 липня 2016 року третя особа повідомила позивача про те, що вказаний акт надіслано відповідачу 17 червня 2016 року. Третьою особою повторно проведено перевірку та складено акт № 1-13/18-04-06/1, копію якого отримано головним спеціалістом відповідача. При повторному зверненні ОСОБА_1 до відповідача з інформаційним запитом, нею було отримано лист від 31 липня 2017 року № 063-7229 в якому зазначено про те, що Акт № 1 до Департаменту не надходив. Щодо дій реагування щодо порушень про які зазначено у акті № 2 жодної відповіді не надано.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 01 вересня 2017 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу 10-денний строк з дня отримання постановленої ухвали для усунення недоліків.

28 вересня 2017 року позивачем подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 03 жовтня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/10643/17 (далі - справа), призначено судовий розгляд справи на 30 листопада 2017 року.

09 листопада 2017 року через канцелярію суду надійшло клопотання представника відповідача про перенесення судового розгляду.

16 листопада 2017 року аналогічного змісту клопотання надійшло від представника третьої особи.

30 листопада 2017 року у відповідному судовому засіданні суд прийшов до висновку про доцільність здійснення подальшого розгляду та вирішення справи по суті у порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, з дня набрання чинності нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України, тобто з 15 грудня 2017 року, адміністративне судочинство здійснюється за правилами цієї редакції Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

11 грудня 2017 року через канцелярію суду надійшло два клопотання представника відповідача про заміну неналежного відповідача, які обґрунтовано тим, що суб'єкт перевірки підпорядковано Управлінню освіти, молоді та спорту Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, яка є має бути належним відповідачем у даній справи.

Окрім того, цього ж дня, представником відповідача через канцелярію суду подано заперечення на позовну заяву, яке долучено до матеріалів справ та яке обґрунтовано тим, що відповідач діяв в межах чинного законодавства і жодних порушень ним допущено не було.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача щодо заміни неналежного відповідача, оскільки як вбачається з позовної заяви, позивач з інформаційними запитами звертався саме до відповідача. На думку позивача, саме відповідачем порушено вимоги чинного законодавства шляхом ненадання інформації на публічний запит позивача. За таких обставин, суд прийшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість заявленого клопотання, що є підставами для відмови у його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Обставини встановлені судом.

ОСОБА_1 є головою правління громадської організації «Світ Добра» головною метою діяльності якої є захист прав дітей (а.с. - 9-10).

В період з 08 по 10 червня 2016 року за зверненням позивача щодо численних порушень законодавства про освіту в Київській гімназії східних мов № 1 Державною інспекцією навчальних закладів України було проведено перевірку дотримання суб'єктами господарювання, що надають послуги у сфері загальної середньої освіти, вимог закону про загальну середню освіту.

За результатами проведеної перевірки складено Акт № 01-13/89-04-06/1 в якому викладено порушення, який складається з 18 пунктів (далі - акт № 1) (а.с. - 21-28).

Для отримання інформації заявником про реагування органу виконавчої влади на виявлені порушення, 07 липня 2016 року позивач звернулась з інформаційним запитом до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Департаменту освіти і науки, молоді та спорту з проханням надати інформацію щодо реагування на порушення законодавства, зазначених у акті перевірки.

На інформаційний запит заявником отримано лист відповідача від 08 липня 2016 року № 063-6242 в якому повідомлено про те, що акт перевірки № 01-13/89-04-06/1 до Департаменту не надходив (а.с. - 29).

Однак, на звернення позивача від 22 липня 2016 року Державна інспекція навчальних закладів України листом від 01 серпня 2016 року № 01-26/1250 повідомлено про те, що акт перевірки № 01-13/89-04-06/1 надіслано до Департаменту. На підтвердження вказаних обставин надано копію супровідного листа від 17 червня 2016 року № 10-21/982 (а.с. - 30, 32).

У період з 19 по 21 червня 2017 року за колективним зверненням батьків проведено ще одну перевірку додержання суб'єктами господарювання, що надають послуги у сфері загальної середньої освіти, вимог закону про загальну середню освіту в Київській гімназії східних мов № 1.

За результатами проведеної перевірки складено акт № 01-13/18-04-06/1, в якому викладено порушення, які складаються з 15 пунктів (далі - акт № 2) (а.с. -13-20).

Для отримання інформації про реагування органу виконавчої влади на виявлені порушення, 27 липня 2017 року позивач звернулась з інформаційним запитом до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Департаменту освіти і науки, молоді та спорту з проханням надати інформацію щодо реагування на порушення законодавства, зазначених у акті № 1 та акті № 2 (а.с. - 33).

На інформаційний запит позивача, Департаментом підготовлено 31 липня 2017 року лист № 063-7229 в якому повідомлено про те, що акт № 1 до Департаменту не надходив. Водночас роз'яснено, що відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» запитувані заявником матеріали можна отримати у розпорядника інформації - управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації (а.с. - 31).

Разом з тим, позивач зауважує, що щодо дій реагування в частині порушень, зазначених у акті № 2 Департаментом жодної відповіді не надано.

Однак, один примірник акту № 2 було отримано головним спеціалістом відділу загальної середньої освіти Департаменту Березовською А., що підтверджується її власноручним підписом у примірнику акту № 2.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність оскільки не було здійснено відповідного реагування на численні порушення законодавства про середню освіту в Київській гімназії східних мов № 1.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно зі статтею 3 Закону, право на доступ до публічної інформації гарантується:

1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;

4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;

6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах:

1) прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень;

2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом;

3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак (стаття 4 Закону).

Згідно зі статтею 5 Закону, доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема:

надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до статті 6 Закону інформацією з обмеженим доступом є:

1) конфіденційна інформація;

2) таємна інформація;

3) службова інформація.

Відповідно до статті 12 Закону суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Статтею 13 Закону визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків;

4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють:

1) інформацією про стан довкілля;

2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;

3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян;

4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Згідно зі статтею 14 Закону розпорядники інформації зобов'язані:

1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами;

2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні;

3) вести облік запитів на інформацію;

4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо;

5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації;

6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Статтею 18 Закону передбачено, що для забезпечення збереження та доступу до публічної інформації документи, що знаходяться у суб'єктів владних повноважень, підлягають обов'язковій реєстрації в системі обліку, що має містити:

1) назву документа;

2) дату створення документа;

3) дату надходження документа;

4) джерело інформації (автор, відповідний підрозділ);

5) передбачену законом підставу віднесення інформації до категорії з обмеженим доступом;

6) строк обмеження доступу до інформації, у разі якщо вона віднесена до інформації з обмеженим доступом;

7) галузь;

8) ключові слова;

9) тип, носій (текстовий документ, електронний документ, плівки, відеозаписи, аудіо записи тощо);

10) вид (нормативні акти, угоди, рішення, протоколи, звіти, прес-релізи);

11) проекти рішень (доповідні записки, звернення, заяви, подання, пропозиції, листи тощо);

12) форму та місце зберігання документа тощо.

Доступ до системи обліку, що містить інформацію про документ, що знаходиться у суб'єкта владних повноважень, забезпечується шляхом:

1) оприлюднення на офіційних веб-сайтах суб'єктів владних повноважень такої інформації, а в разі їх відсутності - в інший прийнятний спосіб;

2) надання доступу до системи за запитами.

Система обліку публічної інформації не може бути віднесена до категорії інформації з обмеженим доступом.

Розпорядники інформації несуть відповідальність за забезпечення доступу до системи обліку відповідно до закону.

Згідно зі статтею 19 Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити:

1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є;

2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;

3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Відповідно до статті 20 Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту.

Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Підстави відмови та відстрочки в задоволенні запиту на інформацію передбачено статтею 22 Закону.

Так, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (частина друга статті 22 Закону).

Частиною третьою статті 22 Закону передбачено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Відповідно до статті 23 Закону рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити:

1) відмову в задоволенні запиту на інформацію;

2) відстрочку задоволення запиту на інформацію;

3) ненадання відповіді на запит на інформацію;

4) надання недостовірної або неповної інформації;

5) несвоєчасне надання інформації;

6) невиконання розпорядниками обов'язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону;

7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, згідно зі статтею 24 Закону, відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень:

1) ненадання відповіді на запит;

2) ненадання інформації на запит;

3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію;

4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону;

5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації;

6) несвоєчасне надання інформації;

7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом;

8) нездійснення реєстрації документів;

9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

З аналізу наведеного вбачається, що запит на інформацію подається запитувачами інформації - фізичними, юридичними особами, об'єднаннями громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень, з метою реалізувати конституційне право на отримання інформації, передбачене статтею 34 Конституції України і детально врегульоване Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Тобто, позивача у порядку, визначеному Законом наділено правом на отримання публічної інформації, яка знаходиться у володінні відповідних розпорядників, тобто в даному випадку, позивач є запитувачем інформації.

Нормами зазначеного Закону розпорядника інформації зобов'язано не лише оприлюднювати публічну інформацію на своєму офіційному веб-сайті, але і надавати таку інформацію за запитами.

Таким чином, нормами чинного законодавства прямо передбачено право запитувачів інформації - фізичних, юридичних осіб, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень, запитувати публічну інформацію та обов'язок розпорядників інформації, надавати публічну інформацію у відповідь на такі запити.

Окрім того, відповідно до статті 14 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-XII, (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, та наразі втратив своє чинність), місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування здійснюють державну політику в галузі освіти і в межах їх компетенції:

встановлюють, не нижче визначених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері освіти мінімальних нормативів, обсяги бюджетного фінансування навчальних закладів, установ, організацій системи освіти, що є комунальною власністю, та забезпечують фінансування витрат на їх утримання;

забезпечують розвиток мережі навчальних закладів та установ, організацій системи освіти, зміцнення їх матеріальної бази, господарське обслуговування;

здійснюють соціальний захист працівників освіти, дітей, учнівської і студентської молоді, створюють умови для їх виховання, навчання і роботи відповідно до нормативів матеріально-технічного та фінансового забезпечення;

організовують облік дітей дошкільного та шкільного віку, контролюють виконання вимог щодо навчання дітей у навчальних закладах;

вирішують у встановленому порядку питання, пов'язані з опікою і піклуванням про неповнолітніх, які залишилися без піклування батьків, дітей-сиріт, захист їх прав, надання матеріальної та іншої допомоги;

створюють належні умови за місцем проживання для виховання дітей, молоді, розвитку здібностей, задоволення їх інтересів;

можуть забезпечувати пільговий проїзд учнів, вихованців, студентів та педагогічних працівників до місця навчання і додому у порядку та розмірах, визначених органами місцевого самоврядування, та передбачати на це відповідні видатки з місцевих бюджетів;

організовують професійне консультування молоді та продуктивну працю учнів;

визначають потреби, обсяги і розробляють пропозиції щодо державного замовлення на підготовку робітничих кадрів для регіону;

вирішують у встановленому порядку питання, пов'язані з наданням особам, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, можливості здобувати загальну середню освіту.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування створюються відповідні органи управління освітою, діяльність яких спрямовується на:

управління навчальними закладами, що є комунальною власністю;

організацію навчально-методичного забезпечення навчальних закладів, вдосконалення професійної кваліфікації педагогічних працівників, їх перепідготовку та атестацію у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері освіти;

координацію дій педагогічних, виробничих колективів, сім'ї, громадськості з питань навчання і виховання дітей;

визначення потреб, розроблення пропозицій щодо державного контракту і формування регіонального замовлення на педагогічні кадри, укладання договорів на їх підготовку;

контроль за дотриманням вимог щодо змісту, рівня і обсягу освіти, атестацію навчальних закладів, що є комунальною власністю.

Місцеві органи управління освітою у здійсненні своїх повноважень підпорядковані місцевим органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування та відповідним державним органам управління освітою.

Департамент освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) діє на підставі положення про Департамент освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке затверджено розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 19 березня 2004 року № 449 (далі - положення).

Пунктом 1 Положення передбачено, що Департамент освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) підпорядковується голові Київської міської державної адміністрації, підзвітні та підконтрольний Київській міській раді, а з питань виконання функцій державної виконавчої влади - Міністерству освіти і науки, молоді та спорту.

Відповідно до пункту 5 Положення, основними завданнями Департаменту є, зокрема:

- Здійснення контролю за дотриманням актів законодавства з питань освіти і науки, виконанням навчальними закладами усіх форм власності державних вимог щодо змісту, рівня та обсягу дошкільної, позашкільної, загальної середньої, професійно-технічної освіти, а також за дотриманням актів законодавства у сфері трансферу технологій, інноваційної діяльності та інтелектуальної власності;

- Координація діяльності навчальних закладів та наукових установ, що належать до сфери управління виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), організація роботи з їх кадрового, матеріально-технічного і науково-методичного забезпечення.

Пунктом 6 Положення передбачено, що Департамент відповідно до покладених на нього завдань:

Здійснює керівництво, координацію та контроль за діяльністю управлінь освіти, відділів у справах сім'ї, молоді та спорту районних в місті Києві державних адміністрацій та навчальних закладів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що підпорядковані Департаменту;

Координує роботу управлінь освіти районних в місті Києві державних адміністрацій, а також підприємств, установ та організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань навчання й виховання дітей дошкільного та шкільного віку, студентської молоді;

Організовує і контролює роботу державних і комунальних вищих навчальних закладів відповідно до делегованих Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України повноважень, а також закладів післядипломної освіти, що перебувають у його підпорядкуванні; керує в установленому порядку роботою з організації підвищення кваліфікації та перепідготовки педагогічних працівників, а також фахівців з питань трансферу технологій, інноваційної діяльності та інтелектуальної власності;

Приймає в установленому порядку участь в укладанні та припиненні дії контрактів з керівниками навчальних закладів, що перебувають у підпорядкуванні місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, в проведенні конкурсів на заміщення вакантних посад керівників вищих навчальних закладів I - II рівня акредитації, професійно-технічних навчальних закладів, що підпорядковані Міністерству освіти і науки, молоді та спорту України і перебувають у державній власності, і подає Міністерству освіти і науки, молоді та спорту України відповідні матеріали;

Аналізує стан виконання керівниками вищих навчальних закладів I - II рівня акредитації, професійно-технічних навчальних закладів, що підпорядковані Міністерству освіти і науки, молоді та спорту України, умов контрактів і вносить пропозиції щодо встановлення (скорочення, продовження) терміну дії або розірвання (припинення дії) укладених контрактів;

Забезпечує розгляд звернень громадян з питань, що належать до його компетенції, у разі потреби вживає заходів до усунення причин, що зумовили їх появу.

Відповідно до пункту 11 Положення, директор Департаменту здійснює керівництво діяльністю Департаменту, несе персональну відповідальність перед головою Київської міської державної адміністрації за виконання покладених на Департамент завдань.

Представник відповідача заперечуючи проти позову посилався на те, що Київська гімназія східних мов № 1 була суб'єктом перевірки Державною інспекцією навчальних закладів України у 2016 та 2017 роках, та на момент перевірки і наразі перебуває у безпосередньому підпорядкуванні Управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації.

Факт того, що Київська гімназія східних мов № 1 перебуває у підпорядкуванні Управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації відображено і у самому акті перевірки № 1.

Разом з тим, жодних доказів на підтвердження вказаних обставини а також на підтвердження того факту, що саме Управлінням освіти, молоді та спорту Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації мають вживатися заходи реагування в частині допущених гімназією порушень, відповідачем надано не було.

З матеріалів справи судом встановлено, що на інформаційний запит позивача від 07 липня 2016 року відповідачем листом від 08 липня 2016 року № 063-6242 повідомлено про те, що акт перевірки № 01-13/89-04-06/1 до Департаменту не надходив (а.с. - 29).

При цьому, жодних доказів на підтвердження обставин витребування акту з метою відповідного реагування на порушення законодавства у сфері освіти відповідачем надано не було.

На інформаційний запит позивача від 27 липня 2017 року відповідачем листом від 31 липня 2017 року лист № 063-7229 повідомлено що акт № 1 до Департаменту не надходив. Водночас роз'яснено, що відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» запитувані заявником матеріали можна отримати у розпорядника інформації - управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації (а.с. - 31).

З наведеного вбачається, що відповідачем не було належним чином відреаговано на інформаційні запити позивача. Жодної відповіді по суті постановлених у запиті питань відповідачем не надано.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. Для визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною, особа, яка вважає, що її право порушене, повинна довести існування причинного зв'язку між такою протиправною бездіяльністю та її порушеним правом. Поряд з цим, бездіяльність суб'єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій. Таким чином, бездіяльність це завжди пасивна поведінка, тобто відсутність з боку суб'єкта владних повноважень будь-яких дій.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідачем не було надано відповідь по суті на інформаційні запити позивача, чим допущено протиправну бездіяльність.

Встановлені в ході розгляду справи обставини протиправності бездіяльності відповідача, а саме ненадання відповіді по суті на інформаційні запити, є підставами для зобов'язання відповідача вчинити пені дії.

Серед повноважень суду відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено також, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Зважаючи на встановлені в ході розгляду справи обставини протиправності бездіяльності відповідача, з урахуванням заявлених позовних вимог, суд, керуючись наведеними вище процесуальними нормами, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом зобов'язання Департамент освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розглянути акти перевірки навчального закладу № 1 та № 2 та вжити відповідних заходів реагування.

За таких обставин, суд вважає доцільним задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та визнати протиправною бездіяльність директора Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Фіданян Олени Григорівни яка виразилась у ненаданні відповіді на інформаційний запит та у відсутності реагування на порушення законодавства у сфері освіти, що в свою чергу є підставами для зобов'язання Департамент освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розглянути акти перевірки навчального закладу № 01-13/89-04-06/1 та № 01-13/18-04-06/1 і вжити відповідних заходів реагування.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Долученою до матеріалів справи квитанцією від 21 серпня 2017 року № 0.0.832847943 1 підтверджується понесення позивачем судових витрат у виді судового збору у розмірі 1280,00 гривень, який підлягає відшкодуванню на її користь.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 (03115, АДРЕСА_1, ІПН: НОМЕР_1) до Виконавчого органу Київської міської ради Департаменту освіти і науки, молоді та спорту (01004, місто Київ, бульвар Тараса Шевченка, 3. Код ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державна інспекція навчальних закладів України (01135, місто Київ, вулиця Ісаакяна, 18, 3) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Визнати протиправною бездіяльність директора Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Фіданян Олени Григорівни яка виразилась у ненаданні відповіді на інформаційний запит та у відсутності реагування на порушення законодавства у сфері освіти.

Зобов'язати Департамент освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розглянути акти перевірки навчального закладу № 01-13/89-04-06/1 та № 01-13/18-04-06/1 і вжити відповідних заходів реагування.

Присудити на користь ОСОБА_1 (03115, АДРЕСА_1, ІПН: НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого органу Київської міської ради Департаменту освіти і науки, молоді та спорту (01004, місто Київ, бульвар Тараса Шевченка, 3. Код ) сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1280 (одна тисяча двісті віісмдесят ) гривень 00 копійок.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда