Справа № 826/9658/15
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9658/15 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Літвінова А.В. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Земляної Г.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно до ч. 1 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Банк" Фінанси та Кредит" до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука Андрія Вікторовича, Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит" (далі - позивач, ПАТ "Банк "Фінанси та кредит") звернулося до суду з адміністративним позовом, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України ОСОБА_4 від 04.03.2015 № 19769643 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень;

- зобов'язати Міністерство юстиції України розглянути заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з нотаріально засвідченим підписом Коломієць С.В., направлену 16.02.2015 в порядку, визначеному п. 5 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 та прийняти рішення за наслідками розгляду такої заяви щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", про що надати суду звіт протягом 15 (п'ятнадцяти) днів з дати набрання судовим рішенням законної сили.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 серпня 2015 року визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України ОСОБА_4 від 04.03.2015 №19769643 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Зобов'язано Міністерство юстиції України (відповідний структурний підрозділ) повторно розглянути заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.02.2015 за реєстраційним номером 10242161, яку подала Коломієць С.В. на підставі довіреності публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» від 26.01.2015. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 серпня 2015 року скасовано та прийнято нову, якою у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 31 липня 2018 року касаційну скаргу ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" задоволено частково, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року скасовано, а справу направлено для нового розгляду до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» та товариством з обмеженою відповідальністю інвестиційною науковою - промисловою компанією «Озот» укладено договір про відновлювальну кредитну лінію №К-33-2008. Згідно умов кредитного договору Банк відкрив відновлювальну кредитну лінію на суму 853 000 грн., 00 коп. (вісімсот п'ятдесят три тисячі гривень) строком користування до 03 березня 2011 року, сплатою відсотків за користування кредитом у відповідності до умов договору (із змінами та доповненнями).

В якості забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих товариству з обмеженою відповідальністю інвестиційній науково - промисловій компанії «Озот» за договором про відновлювальну кредитну лінію від 03.03.2008 №К-33-2008, позивачем із товариством з обмеженою відповідальністю інвестиційною науковою - промисловою компанією «Озот» укладено договір іпотеки від 03.03.2008 №І-33-2008, який посвідчений приватним нотаріусом Дяченком В.А., предметом якого є, зокрема: земельна ділянка загальною площею 806,0 квадратних метри, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Згідно із пунктом 11.3.1 договору іпотеки від 03.03.2008 №І-33-2008 задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

У лютому 2015 року представником публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» Коломієць С.В. цінним листом з описом направлено до реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, заяву про державну реєстрацію прав власності та їх обтяжень.

04 березня 2015 року держаним реєстратором прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України ОСОБА_4 за наслідками розгляду заяви публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень - для проведення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, а саме: - земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1, прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №19769643.

Підставою для відмови державний реєстратор зазначив: відповідно до редакції статті 37 Закону України «Про іпотеку», яка діяла на момент укладення договору іпотеки, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є саме договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Враховуючи, що відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя позивачем для реєстрації не надано, рішенням від 04.03.2015 №19769643 у державній реєстрації прав та їх обтяжень було відмовлено.

Позивач не погоджуючись із названим рішенням державного реєстратора, звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції покликався на те, що правовою підставою передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання являється обов'язкове застереження в договорі іпотеки щодо задоволення вимог іпотекодержателя вказаним способом. Вказаний спосіб передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання безпосередньо передбачений у договорі іпотеки від 03.03.2008 №І-33-2008, а саме, в іпотечному договорі має місце посилання на статтю 37 Закону України "Про іпотеку", що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, вийшовши за межі апеляційної скарги, вказав, що відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинна на момент укладення договору іпотеки № І-33-2008 від 03 березня 2008 року, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є саме договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Доказів того, що позивач надавав державному реєстратору договір про задоволення вимог іпотекодержателя, як вимагало чинне, на момент укладення договору іпотеки, законодавство України, суду не надано. Крім того, апеляційним судом зазначено, що позовна вимога про зобов'язання Міністерства юстиції України зареєструвати право власності на предмет іпотеки є похідною від вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Верховний Суд, направляючи справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, зазначив, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки доводам апеляційної скарги про те, що стосовно Міністерства юстиції України відсутній предмет спору, оскільки державна реєстрація є дискреційним повноваженням державного реєстратора, а Міністерство юстиції не є тим суб'єктом владних повноважень, який безпосередньо здійснює державну реєстрацію прав на нерухомість.

Колегія суддів, враховуючи позицію Верховного Суду, аргументує свою позицію наступним.

За правилами підпункту 1 частини першої статті 19 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Вичерпний перелік підстав відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень визначений частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною другою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Вичерпний перелік підстав відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень визначений частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною другою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка була чинна на момент укладання договору іпотеки від 03.03.2008 №І-33-2008, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Згідно частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає застосовувати інші встановленні цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналізуючи наведені норми Закону, діючі на час укладення договору іпотеки, колегія суддів приходить до висновків, що правовою підставою передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання являється обов'язкове застереження в договорі іпотеки щодо задоволення вимог іпотекодержателя вказаним способом. Вказаний спосіб передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання прямо передбачений у договорі іпотеки від 03.03.2008 №І-33-2008, а саме, в іпотечному договорі має місце посилання на статтю 37 Закону України "Про іпотеку", що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до частини другої статті 36 Закону України "Про іпотеку" прирівнюється до відповідного застереження в договорі іпотеки саме посилання на статтю 37 Закону України "Про іпотеку" та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Нова редакція статей 36, 37 названого Закону не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.

Виходячи з наведеного, вірним є висновок суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо відмови у реєстрації за позивачем права власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки з огляду на те, що такий договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV, а тому є належним правовстановлювальним документом.

Відповідно до підпункту 83-1 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, Міністерство юстиції України здійснює координацію, державний нагляд та/або контроль у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Як вже було зазначено, оскаржуване рішення прийняте саме державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_4 у відповідності до приписів статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, колегія суддів зауважує, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Положення частини 2 статті 30 Закону визначають, що до суду оскаржуються дії або бездіяльності саме державного реєстратора прав на нерухоме майно. Під діями державного реєстратора також слід розуміти його рішення, прийняті вказаним суб'єктом владних повноважень з питань державної реєстрації прав на нерухоме майно, оскільки будь-які рішення є актами вольової поведінки відповідного суб'єкта.

Аналіз вищевказаних норм чинного законодавства дає підстави стверджувати, що державна реєстрація є дискреційним повноваженням державного реєстратора, а міністерство юстиції не є тим суб'єктом владних повноважень, який безпосередньо здійснює державну реєстрації прав на нерухомість.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не повно встановлено обставини справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його скасувати та ухвалити нове рішення, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 серпня 2015 року - скасувати в частині зобов'язання Міністерство юстиції України (відповідний структурний підрозділ) повторно розглянути заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.02.2015 за реєстраційним номером 10242161, яку подала Коломієць С.В. на підставі довіреності публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» від 26.01.2015.

Прийняти у даній частині нове рішення, яким в задоволенні вимог в цій частині відмовити.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 серпня 2015 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Земляна Г.В.

Повний текст постанови виготовлено 26.12.2018.