Справа № 758/2059/18
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2018-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 758/2059/18 Головуючий у І інстанції - Гребенюк В.В.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Київській області на рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Заступника начальника Управління Державної міграційної служби у Київській області, третя особа: Управління державної міграційної служби України в Київській області про накладання адміністративного стягнення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянка Афганістану ОСОБА_2 звернулась до Подільського районного суду м.Києва з адміністративним позовом до Заступника начальника Управління Державної міграційної служби у Київській області, третя особа: Управління державної міграційної служби України в Київській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову від 27 грудня 2017 року серії ПН МКО № 085279 про накладення адміністративного стягнення.

Свою позовну заяву позивач обґрунтовувала тим, що маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження, а також у зв'язку із різким погіршенням безпечності перебування та ситуації загальнопоширеного насильства і систематичного порушення прав людини в Афганістані, залишила країну походження та прибула у 2017 році до України, та звернулася до відповідного центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується довідкою про звернення за захистом № 007749 від 27.12.2017 року.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Скасовано постанову по справі про адміністративне правопорушення від 27 грудня 2017 року серії ПН МКО № 085279, винесену заступником начальника Управління Державної міграційної служби у Київській області Рижиковим І.В., якою громадянку Афганістану ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 (п'ятсот десять) гривень.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, Управлінням державної міграційної служби України в Київській області подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В апеляційній скарзі Третя особа не погоджується з рішенням суду першої інстанції, та посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Третя особа зазначає, що судом першої інстанції проігноровано те, що Позивач приблизно 01 вересня 2017 року таємно автомобільним транспортом перетнула кордон України, а тільки наголошено, що Відповідачем не враховано приписи ч. 3 ст. 203 КУпАП. Проте, даний припис у даний справі не може відноситись до Позивача, тому що остання в строки, які передбачені законодавством не звернулась до органів міграційної служби за отриманням статусу біженці, у зв'язку з тим на Позивача було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Позивачем відзив на апеляційну скаргу не подавався.

За приписами частини 5 статті 286 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, 27 грудня 2017 року позивач звернулася до УДМС України у Київській області, як до відповідного центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та отримала належну довідку про звернення за захистом № 007749 від 27 грудня 2017 року (а.с. 5).

Відповідно до заяви - анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27 грудня 2017 року № 98 позивач повідомила, що перетнула кордон України приблизно 01 вересня 2017 року таємно автомобільним транспортом (п. 3.1., 3.2., 3.3. анкета) (а.с. 22-25).

27 грудня 2017 року уповноваженою особою - заступником начальника УДМС України у Київській області Рижиковим Іваном Валерійовичем відносно громадянки Афганістану ОСОБА_2 було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та винесено постанову серії ПН МКО № 085279 про накладення адміністративного стягнення у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 510 грн. (а.с. 3, 4).

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач є громадянкою Афганістану та прибула до України з наміром отримати притулок чи бути визнаним біженцем, отже, відноситься до вкрай вразливої групи населення - шукачів притулку. Відповідно до ст. 34 КУпАП перелік обставин, які пом'якшують відповідальність не є вичерпним.

Під час складення протоколу та винесення оскаржуваної постанови відповідачем не враховано, що відповідно до п. 4 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також, відповідачем не враховано приписи ч. 3 ст. 203 КУпАП, згідно якої дія цієї статті не поширюється на випадки, коли іноземці чи особи без громадянства з наміром отримати притулок чи бути визнаними в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України протягом часу, необхідного для звернення із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011 року (далі - Закон № 3773-VI) іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом.

За приписами частин 1-2 статті 16 Закону № 3773-VI реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

В свою чергу, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як встановлено колегією суддів та вбачається з матеріалів справи громадянка Афганістану ОСОБА_2 01.09.2017 році в'їхала на територію України таємно автомобільним транспортом, що підтверджується заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (надалі за текстом - анкета) від 27.12.2017 року № 98.

27.12.2017 року позивач звернулась до органів міграційної служби з заявою про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

27.12.2017 року громадянці Афганістану ОСОБА_2 видано довідку про звернення за захистом в Україні з терміном дії до 27.01.2018 року.

Тобто, позивач є іноземцем, який перебуває на території Україні з наміром отримати притулок чи бути визнаною біженцем, про що подала заяву відповідно до Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому відноситься до вкрай вразливої групи населення - шукачів притулку.

Відповідно до ст. 34 КУпАП перелік обставин, які пом'якшують відповідальність не є вичерпним.

Так, пунктом 3 частини 1 статті 34 КУпАП пом'якшуючою обставиною визначено вчинення правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання або при збігу тяжких особистих чи сімейних обставин.

Як вже зазначалося вище, позивач є шукачем притулку в Україні, куди вона приїхала через певні побоювання за своє життя та свободу у країні-походження (вплив сильного душевного хвилювання), перебуває у складному матеріальному становищі (збіг тяжких особистих чи сімейних обставин). Враховуючи викладене, у позивача був відсутній умисел на вчинення адміністративного правопорушення.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що Відповідачем було порушено вимоги статті 280 КУпАП та п. 3.8. Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України, з яких вбачається, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, з чим погоджується колегія суддів.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Дія цієї статті не поширюється на випадки, коли іноземці чи особи без громадянства з наміром отримати притулок чи бути визнаними в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України протягом часу, необхідного для звернення із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в діях позивача не вбачається складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП, а тому постанова від 27 грудня 2017 року серії ПН МКО № 085279 про накладення адміністративного стягнення підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Управління державної міграційної служби України в Київській області, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 271, 272, 286, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Київській області залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м.Києва від 21 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький