Справа № 510/2220/18
Суддя: Бошков І. Д.
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 510/2220/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.12.18 року о 12:53 год. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: головуючого судді - Бошков І.Д.,

за участю: секретаря - Занфір О.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рені адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 Коба (REVISHVILI KOBA) до Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною та скасування постанови Ізмаїльського прикордонного загону про заборону вїзду в Україну з 09.11.2018 року по 08.11.2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3 Коба, звернувся до суду із адміністративною позовною заявою до Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною та скасування постанови від 08.11.2018 р. Ізмаїльського прикордонного загону про заборону вїзду в Україну з 09.11.2018 року по 08.11.2021 р.

У позовній заяві, ОСОБА_3 Коба, вказує, що 28.11.2018 р., йому на пропускному пункті державного кордону «Кучурган» було відмовлено в перетинанні державного кордону України з причини прийняття Ізмаїльським прикордонним загоном постанови від 08.11.2018 р. про заборону вїзду в України з 09.11.2018 р. по 08.11.2021 р. Про існування такого рішення відповідача, позивачу нічого не було відомо, так як воно не оголошувалось йому та не доводилось до нього іншим будь-яким чином. Таке рішення є протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню з наступних підстав. Згідно ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 год. прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України. Згідно п.2.2. Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.2011 р. № 946 (надалі - Інструкція), рішення про заборону вїзду в Україну іноземцю може бути прийнято органом охорони державного кордону: щодо осіб, зазначених у частині другій статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», у разі прийняття рішення про їх примусове повернення. У відповідності до п.3.9 Інструкції, таке рішення повинно бути оголошено іноземцю, розумною для нього мовою. В порушення зазначених вимог, рішення про заборону в'їзду позивачу не оголошувалось, хоча 08.11.2018 р. працівниками Ізмаїльського прикордонного загону було оголошено рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства, згідно якого начальник відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Ізмаїльського прикордонного загону підполковник ОСОБА_2 прийняв рішення про примусове повернення його за межі України та зобовязати покинути територію України у термін до 13.11.2018 р. Так як згідно ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про заборону вїзду в Україну є пов'язаним із рішенням про примусове повернення, позивач вважає, що підставою для заборони йому в'їзду стало нібито вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП. Позивач вказує, що така підстава як і час винесення такого рішення не відповідає загальним конституційним засадам. Виходячи із загальновизнаного принципу презумпції невинуватості, позивач станом на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення був невинуватим у незаконному перетині державного кордону України, а отже і у порушенні законодавства про правовий статус іноземців, так як його вина не була встановлена постановою суду у справі про адміністративне правопорушення і виключно після набрання нею законної сили. Позивач вказав, що 09.11.2018 р. судом дійсно була прийнята постанова про визнання позивача винним у скоєнні адміністративного правопорушення, яка була оскаржена позивачем в апеляційному порядку. Враховуючи викладене, на час прийняття оскаржуваного рішення, встановлених ч.1ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», підстав для примусового повернення позивача у відповідача не було і таке рішення органом охорони державного кордону було винесене передчасно та з порушенням законних прав та інтересів позивача, щодо свободи пересування і захисту від свавілля. Позивач вважає, що так як до теперішнього часу йому не було оголошено постанову про заборону вїзду і про її існування він дізнався лише з рішення від 28.11.2018 р. про відмову в перетинанні державного кордону, то надати її копію позивач не може, однак так як згідно вимог ч.2ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, то відповідно і відповідач повинен довести правомірність свого рішення та надати відповідні докази цього. Зазначені обставини підтверджуються доданими документами.

У судовому засіданні, представник позивача, ОСОБА_1 (ордер серії ОД № 350423 від 29.11.2018 р.) підтримав позовні вимоги у повному обсязі, наполягав на задоволенні позову, з підстав вказаних в позовній заяві.

Представник відповідача, ОСОБА_2 (довіреність № 14/4960 від 04.07.2018 року), у судовому засіданні, позовні вимоги не визнав в повному обсязі та пояснив, що при ухваленні постанови про заборону вїзду в Україну гр. ОСОБА_3 Коба, він користувався виключно п.5ст.13 та ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI, де вказано: «…в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку…» та «рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого вїзду в Україну строком на 3 (три) роки…», Інструкцією про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону вїзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою наказом № 946 від 05.12.2011 р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2011 р. за № 1564/20302), а також тім, що 07.11.2018 р. Ізмаїльським прикордонним загоном відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1ст.204-1 КУпАП «Незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України». Додав, що позивач незаконно перетнув державний кордон України 07.11.2018 р., оскільки відносно ОСОБА_3 Коба були відсутні необхідні відмітки у паспорті, на підставі чого було прийнято рішення від 08.11.2018 р. про примусове повернення його (позивача) з України до 13.11.2018 р. В той же час пояснив, що позивач покинув Україну добровільно, та 08.11.2018 р. вїхав на територію України у встановленому діючим законодавством порядку. Додав, що на підставі протоколу від 07.11.2018 р. була прийнята постанова Ренійського районного суду Одеської області від 09.11.2018 р. за ч.1ст.204-1 КУпАП, де ОСОБА_3 Коба був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Враховуючи вищевикладене, суд приймає рішення виключно на підставі наявних доказів у справі.

В ході розгляду справи судом були досліджені: копія паспорту громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_3 Коба (REVISHVILI KOBA); копія рішення Ізмаїльського прикордонного загону від 08.11.2018 р. про примусове повернення за межі України громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_3 Коба, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобовязання його покинути територію України у термін до 13.11.2018 р., підстава вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП; копія рішення про відмову в перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 28.11.2018р., копія повідомлення ОСОБА_3 Коба щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 08.11.2018 р.; копія постанови Ренійського районного суду Одеської області від 09.11.2018 р. про притягнення ОСОБА_3 Коба до адміністративної відповідальності за ст. 204-1 ч. 1 КУпАП; копія постанови про заборону вїзду в Україну від 08.11.2018 року, заява про уточнення позовних вимог від 07.12.2018р., Наказ АДПСУ № 946 від 05.12.2011 «Про затвердження Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону вїзду в Україну іноземцям та особам без громадянства»; квитанція про сплату судового збору; договір про надання правової допомоги від 07.11.2018р.; ордер серії ОД № 350423 від 29.11.2018р.; заява про відвід судді від 29.11.2018р., заява про відкликання заяви про відвід судді від 29.11.2018р.; копія скриншот Інтернет сторінки; копія довіреності №14/4960 від 04.07.2018р.; копія службового посвідчення ПС № 070786 на імя ОСОБА_2 та ін.

Заслухавши пояснення представника позивача та заперечення представника відповідача відносно позову, вивчивши матеріали справи та надані документи, обєктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи, встановлення істини і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити у повному обсязі, з наступних підстав.

Ч.3ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п.1ч.1ст.20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно із ст.1 Конституції України «Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава».

Згідно ч.1ст.3 Конституції України «Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

Згідно із ч.2ст.19 Конституції України «Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 (справа № 1-34/2010) вказав, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ст.ст.1,3,ч.2ст.19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права та свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, а саме: права і свободи людини і громадянина, закріплені в Конституції України, не є вичерпними; конституційні права і свободи не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ст.22); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (ч.1ст.24); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч.2ст.61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ч.3ст.62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.1ст.64). На підставі наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Одним із найважливіших принципів, що істотно впливає на правове становище громадянина в демократичному суспільстві є дотримання презумпції невинуватості (презумпція - лат. praesumptio, від praesumo «передбачаю», «угадую») - правового принципу, за яким щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством, і встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Суд звертає увагу на те, що постанова Ренійського районного суду Одеської області від 09.11.2018 р. за ч.1ст.204-1 КУпАП, де ОСОБА_3 Коба був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, оскаржена до апеляційної інстанції. Рішення апеляційною інстанцією ще не прийняте, тобто постанова Ренійського районного суду Одеської області від 09.11.2018 р. за ч.1ст.204-1 КУпАП ще не набрала законної сили.

Вказаний принцип також закріплений у низці міжнародних актів, зокрема в 1.аб.ст.11 Загальної декларації прав людини 1948 року та п.2ст.6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» 1950 року.

Конституція України містить також положення, що відображають сутність презумпції невинуватості (ч.ч.1,2,3ст.62): «Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, поки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь». Суд звертає увагу на те, що положення даної статті віднесено законодавцем до сфери кримінального примусу. Але, виходячи з принципу, верховенства права, конституційна презумпція невинуватості особи поширюється і на обвинувачення її у вчиненні адміністративного правопорушення.

Презумпції невинуватості в адміністративному процесі має чимало характерних ознак, одними з найбільш істотними з яких є, зокрема, віднесення права визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення до компетенції тільки уповноважених законом суб'єктів, а також фіксація офіційного визнання вини особи у відповідному процесуальному документі - постанові у справі про адміністративне правопорушення, яка набула чинності.

В той же час, звернувшись до теорії адміністративного права, можна отримати наступне загальне визначення презумпції невинуватості щодо адміністративного процесу: «Особа вважається невинуватою у вчиненні адміністративного або дисциплінарного проступку, доки її вина не буде доведена у передбаченому законом порядку і зафіксована постановою, що набула чинності, чи рішенням у справі» (Адміністративне право України. Академічний курс: Підручник у двох томах: том 1. Загальна частина /Ред. колегія: ОСОБА_5. - ОСОБА_2: Видавництво «Юридична думка», 2004).

Таким чином, виходячи із загальновизнаного принципу презумпції невинуватості, позивача (ОСОБА_3 Коба) можливо вважати винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1ст.204-1 КУпАП - «Незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України», отже і у порушенні законодавства про правовий статус іноземців, лише тоді, коли його вина буде встановлена постановою суду у справі про адміністративне правопорушення і виключно після набрання нею законної сили.

Суд звертає увагу на те, що згідно п.3.9 Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону вїзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою наказом № 946 від 05.12.2011 р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.12. 2011 р. за № 1564/20302) «…після отримання в установленому порядку від начальника зміни інформації про прийняте уповноваженою посадовою особою рішення старшій зміни: оголошує рішення органу охорони державного кордону, мовою якою володіє іноземець; проставляє у паспортному документі іноземця відмітку «Заборонено вїзд в Україну» терміном на …, засвідчує її підписом та печаткою; записує рішення про заборону вїзду в Україну до журналу обліку іноземців, яким заборонено вїзд в Україну». Суд звертає увагу на те, що представником відповідача не надані суду докази: оголошення постанови про заборону вїзду в Україну від 08.11.2018 р. строком на 3 роки, мовою якою володіє іноземець (в даному випадку позичав - ОСОБА_3 Коба); в ксерокопіях паспорту позивача, наданих у додатках суду, не проставлено відмітки «Заборонено вїзд в Україну» терміном на …, які повинні бути засвідчені підписом уповноваженою посадовою особою та не скріплено печаткою; не надані докази про запис рішення про заборону вїзду в Україну до журналу обліку іноземців, яким заборонено вїзд в Україну. Таким чином, постанова про заборону вїзду в Україну від 08.11.2018 р. позивачу ухвалено заочно, не в його присутності, що не передбачено діючим законодавством. Тобто: представником відповідача, не виконані вимоги вищевказаної інструкції, на яку він звертав увагу суду у судовому засіданні у своїх поясненнях.

Відповідно до ч.2ст.77 КАС України «В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача».

Враховуючи вищевикладене, ретельно вивчивши та перевіривши юридичну, фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані сторонами, суд вважає необхідним зазначити, що представник відповідача не зміг у судовому засіданні довести законність прийнятої постанови про заборону вїзду в Україну від 08.11.2018 р. відносно позивача, тому суд доходить до висновку про наявність підстав для визнання її протиправною та скасування.

Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.2-15,17-18,44,47,56-59,77,94,139,241-246,250,257,258,261, 262,295,297 КАС України; ст.ст.1,3,19,22,24,61,62,64 Конституції України; ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 Коба (REVISHVILI KOBA) до Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною та скасування постанови Ізмаїльського прикордонного загону про заборону вїзду в Україну з 09.11.2018 року по 08.11.2021 року - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 08.11.2018 року Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України про заборону вїзду в Україну з 09.11.2018 року по 08.11.2021 року громадянину ОСОБА_4 - ОСОБА_3 Коба (REVISHVILI KOBA), ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути з Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_3 Коба (REVISHVILI KOBA) судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Ренійський районний суд Одеської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І.Д. Бошков