Справа № 1140/2962/18
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2018-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м. Кропивницький Справа № 1140/2962/18

Кіровоградський окружний адміністративний суд, у складі судді Хилько Л.І., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (далі відповідач) про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом і просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 19.10.2018 р. № В-13355/0-6936/0/17-18 про відмову та зобов'язати надати їй дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (земельної частки (паю)) у власність, загальною площею 8,3 умовних кадастрових гектара для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення запасу або резервного фонду державної власності на території Вищеверещаківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області.

В обґрунтування позовних вимог зазначила те, що відповідач з необґрунтованих та непередбачених чинним законодавством підстав відмовив їй в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. При цьому, позивач наголошує на тому, що нею виконано всі вимоги передбачені законом для отримання такого дозволу.

З поданого суду відзиву на позовну заяву представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову (а.с.30-32).

Згідно до ст.ст.262, 263 КАС України дану справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши наявні в справі матеріали суд дійшов наступних висновків.

Встановлено, що згідно до рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 01.06.2016 р. за ОСОБА_1 визнано у порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай) згідно до сертифікатів на право на земельну частку (пай), розташованої на території Вищеверещаківської сільської ради (а.с.44-45, 46-48).

Відповідно довідки від 05.12.2017 р. №680 Вищеверещаківська сільрада Олександрівського району Кіровоградської області не заперечувала щодо виділення ОСОБА_1 земельної ділянки орієнтовною площею 8 га, що знаходиться за межами населеного пункту (а.с.15).

Згідно інформації Олександрівської райдержадміністрації, викладеної у листі від 14.08.2018 р. № 3-126, є вільна земельна ділянка, площею 12,1338 га, за рахунок якої можливо виділити земельні ділянки ОСОБА_1 та за усною інформацією Вищеверещаківської сільради невитребувані земельні ділянки колективної власності по колишньому КСП ім. Б. Хмельницького відсутні (а.с.16, 17-18).

Враховуючи вказане, представник позивача ОСОБА_2 звернувся до відповідача з заявами, в яких просив надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (земельної частки (паю)) у власність, загальною площею 8,3 умовних кадастрових гектара для ведення товарного с/г виробництва за рахунок земель с/г призначення запасу або резервного фонду державної власності на території Вищеверещаківської сільради (а.с.19, 42-55).

Листом від 19.10.2018 р. № В-13355/0-6936/0/17-18 відповідач повідомив представника, що не має підстав для задоволення таких заяв, оскільки відповідно до статті 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню (а.с.56).

Не погоджуючись з такою відмовою позивач в особі представника звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до ст.14 Конституції України та ст.373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Ст.3 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частинами 1, 2, пункту "а" частини 3 статті 22 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Пунктом в частини 3 ст.116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2.0 гектара.

Частиною 4 статті 122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

У спірних правовідносинах, з огляду на Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року №15 та Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №333 від 29.09.2016 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за №1391/29521, територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане є Головне управління Держгеокадастру в області.

Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством (пп.13 п.4 Положення).

Таким чином, до повноважень відповідача, як територіального органу Держгеокадастру, належить розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення на території Кіровоградської області, у тому числі передача таких земельних ділянок безоплатно у власність громадянам у порядку, передбаченому статтею 118 ЗК України.

Отже, доводи представник відповідача про те, що управління є неналежним відповідачем у справі, є необґрунтованими.

Держгеокадастр України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України (Мінагрополітики України), іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра.

Відповідно до ч.ч.6, 7 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказана норма кореспондується із положеннями ч.3 ст.123 Земельного кодексу України.

Так, відмовляючи позивачу в наданні дозволу на виготовлення проектної документації відповідач у листі від 19.10.2018 р. № В-13355/0-6936/0/17-18 посилався на те, що відповідно до статті 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню (а.с.56).

Як зазначалось, на підставі рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 01.06.2016 р. за ОСОБА_1 визнано у порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай) згідно до сертифікатів на право на земельну частку (пай), розташованої на території Вищеверещаківської сільської ради, що належали ОСОБА_4, що померла 08.06.2002 р..

При цьому, суд у рішенні чітко вказав, що на момент смерті ОСОБА_4 не належала земельна ділянка, а право на неї, згідно сертифікатів на право на земельну частку (пай), а тому позивач (ОСОБА_1В.) має право успадкувати лише право на таку земельну частку (пай), а не право власності. Позивач, у разі визнання за нею права на земельну частку (пай), згідно сертифікату, матиме можливість отримати земельну ділянку (а.с.44-45, 46-48).

Суд зазначає, що суб'єктами права приватної власності на землю згідно зі ст.80 Земельного кодексу України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, враховуючи зміст частини другої статті 81 та інших норм ЗК України, суб'єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства.

Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до частини другої статті 81 ЗК України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

Відповідно до частини п'ятої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

Проте, за змістом частини четвертої ст. 81 та ст. 145 ЗК України допускається, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення ці особи також мають право набувати, проте лише у спадщину, і протягом року зобов'язані їх відчужити, оскільки успадковані земельні ділянки сільськогосподарського призначення не можуть перебувати у приватній власності осіб без громадянства або іноземних громадян. У разі невиконання цієї вимоги настають передбачені пунктом "д" статті 143 ЗК України наслідки, а саме: право власності на земельну ділянку може бути примусово припинене за рішенням суду.

Також, згідно ст.125 ЗК України право власності виникає після одержання спадкоємцем земельної ділянки документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації.

З огляду на викладене, суд вважає, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть без будь яких обмежень оформити державний акт на право приватної власності на земельну ділянку з метою його подальшого відчуження, а тому відмова відповідача, викладена у листі № В-13355/0-6936/0/17-18 від 19.10.2018 р., є протиправною.

Також, відмовляючи у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою відповідач взагалі не надав оцінку поданих документі.

Таким чином суд дійшов висновку, що відповідачем з непередбачених законом та не підтверджених документально підстав відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки з метою ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до частин 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому, за правилами частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач, заперечуючи проти позову, не довів суду, що, розглядаючи заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, він діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Разом з тим, з огляду на положення КАС України суд зазначає, що адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади, перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень та виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною другою статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 18.03.2014 р. № 21-11а14.

Відповідно до частини 4 ст. 245 КАС України суд може зобовязати відповідача -субєкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобовязує субєкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи, що відповідачем не розглянуло заяву позивача по суті та у встановленому законом порядку, однак фактично відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, суду немає підстав для зобов'язання останнього надати позивачу такий дозвіл, а тому в задоволенні позовних вимог в частини зобовязання відповідача вчинити певні дії слід відмовити.

Водночас, суд дійшов висновку, що належним захистом порушеного права позивача є зобовязання відповідача належним чином розглянути клопотання, оскільки саме по собі судове рішення про визнання відмови у наданні дозволу протиправною не відновлює порушеного права позивача. При прийнятті в подальшому відповідачем рішення, останній не вправі відмовляти позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих самих підстав, за яких судом визнані протиправними дії відповідача.

Отже, встановлені судом обставини справи та наведені норми чинного законодавства свідчать, що відповідачем, при прийнятті спірної відмови, не дотримано зазначених принципів, зокрема, останнім було відмовлено без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття правомірного рішення.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.9, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, викладену у листі № В-13355/0-6936/0/17-18 від 19 жовтня 2018 року.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області не пізніше 30 днів з дня набрання рішенням суду законної сили повторно розглянути заяву довіреної особи ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_6 про надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (земельної частки (паю)) у власність, загальною площею 8,3 умовних кадастрових гектара для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення запасу або резервного фонду державної власності на території Вищеверещаківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з державного бюджету на користь ОСОБА_1 81, Російська Федерація, АДРЕСА_1, поштовий індекс 14167) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (код 39767636) судовий збір в сумі 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп..

Рішення суду набирає законної сили в порядку, встановленому ст.255 КАС України та може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України. Відповідно до підпункту 15.5 п.15 Розділ VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду ОСОБА_7