Справа № 826/8663/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2018 року № 826/8663/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Теплоенергосервіс»
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Теплоенергосервіс» (далі по тексту - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати податкову вимогу від 22 травня 2018 року №100612-17 та рішення про опис майна у податкову заставу від 22 травня 2018 року №100612-17, винесені Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві;

- зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві включити до інтегрованої картки платника Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоенергосервіс» () відомості про сплату позивачем суми 46 337,00 грн. за податковою декларацією з ПДВ за грудень 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача стверджує, що на Товариство з обмеженою відповідальністю «Теплоенергосервіс» не може бути покладена відповідальність у вигляді застосування заходів примусу за неперерахування банком коштів. При цьому, включення пені до суми податкового боргу, зазначеного в оскаржуваній податковій вимозі, є неправомірним, адже неперерахування податку на додану вартість не є наслідком винних дій платника податків, а відтак до останнього не можуть бути застосовані штрафні санкції та пеня.

На думку представника позивача, позовна вимога про зобов'язання Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві включити до інтегрованої картки платника Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоенергосервіс» () відомості про сплату позивачем суми 46 337,00 грн. за податковою декларацією з ПДВ за грудень 2014 року, є єдиним можливим та ефективним способом захисту прав позивача, який унеможливить їх подальше порушення з боку контролюючого органу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 червня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Копію ухвали суду від 20 червня 2018 року представник відповідача отримав 22 червня 2018 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою.

Станом на день ухвалення рішення, відповідач відзиву на позовну заяву не надав з невідомих суду причин.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

22 травня 2018 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві сформовано та направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоенергосервіс» податкову вимогу №100612-17, у якій вказано, що станом на 21 травня 2018 року сума податкового боргу становить 184 812,14 грн., у т.ч. сума основного платежу складає 53 865,66 грн. та штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) - 130 946,78 грн.

Крім того, 22 травня 2018 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві відповідно до статті 89 розділу ІІ Податкового кодексу України прийнято рішення про опис майна у податкову заставу.

Незгода позивача із вказаними рішеннями зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

У відповідності до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За змістом підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно з пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Зокрема, базові звітні (податкові) періоди для подання податкових декларацій з податку на додану вартість визначені нормами пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України.

За загальним правилом нарахування та сплати податків, визначеним в абзаці першому пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підпунктом 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податок на додану вартість - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

При цьому, розділом V Податкового кодексу України врегульовані питання, пов'язані з обчисленням та сплатою податку на додану вартість.

З контексту вищенаведених норм права випливає, що відлік 10 календарних днів, що передбачені для самостійної сплати податкового зобов'язання, необхідно відраховувати з останнього дня граничного строку для подання податкової декларації.

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Разом з тим, відповідно до пункту 31.1 статті 31 Податкового кодексу України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному додатковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно. Момент виникнення податкового обов'язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою.

Виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк (пункт 38.1 статті 38 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до вимог розділу ІІ Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30 червня 2017 року №610 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 липня 2017 року за №902/30770), податкова вимога платнику податків, у якого виник податковий борг, формується контролюючим органом, на який згідно з Кодексом покладається виконання такої функції. Податкова вимога формується у разі, якщо платник податків не сплатив у встановлені Кодексом строки суму: узгодженого грошового зобов'язання; непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному Кодексом. Протягом періоду оскарження суми грошових зобов'язань, визначених контролюючим органом відповідно до Кодексу, податкова вимога з податку, що оскаржується, не надсилається.

Відповідно до статті 88 Податкового кодексу України з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов'язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.

Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.

Згідно підпункту 89.1.1 пункту 89.1 статті 89 Податкового кодексу України право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку.

Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника контролюючого органу, яке пред'являється платнику податків, що має податковий борг (пункт 89.3 статті 89 Податкового кодексу України).

Отже, як встановлено під час розгляду справи, відповідачем сформовано оскаржувану податкову вимогу та прийнято оскаржуване рішення про опис майна платника податку у податкову заставу в зв'язку з наявністю в інтегрованій картці платника податків податкового боргу з податку на додану вартість.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 січня 2015 року з метою сплати узгодженої суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість за грудень 2014 року в розмірі 46 337,00 грн., Товариство з обмеженою відповідальністю «Теплоенергосервіс» подало до Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» платіжне доручення №1179 від 17 січня 2015 року, що підтверджується відміткою банку на платіжному дорученні «прийнято до виконання».

За таких обставин та враховуючи те, що платіжне доручення одержане банком та прийняте до виконання, суд вважає, що позивачем не було допущено порушення щодо перерахування до бюджету податкових зобов'язань у строк, встановлений законом, та у сумах, самостійно узгоджених у відповідній податковій звітності.

Так, пунктом 129.6 статті 129 Податкового кодексу України передбачено, що за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», з вини банку такий банк сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому, платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Аналіз наведеної норми свідчить, якщо неперерахування податку, збору не є наслідком винних дій платника податку, то до нього не можуть бути застосовані штрафні санкції, пеня або пред'явлена вимога про повне перерахування податкових платежів до бюджетів та державних цільових фондів.

Крім того, презумпція невинуватості юридичних та фізичних осіб у сфері публічно правових відносин з боку держави закріплена частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини принцип презумпція невинуватості є обов'язковим для будь - яких суб'єктів владних повноважень (справа «Аллене де Рібемон проти Франції»). Порушення цього принципу може відбуватися шляхом прийняття посадовою особою протиправних рішень.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що порушення порядку зарахування до бюджету та державних цільових фондів податків і зборів при пред'явленні платником податків до установи банку платіжних доручень у встановлений строк є виною банку, крім випадку, передбаченого підпунктом 129.7 статті 129 Податкового кодексу України, яким встановлено, що не вважається порушенням строку перерахування податків, зборів, платежів з вини банку порушення, вчинене внаслідок регулювання Національним банком України економічних нормативів такого банку, що призводить до нестачі вільного залишку коштів на такому кореспондентському рахунку. Якщо у майбутньому банк або його правонаступники відновлюють платоспроможність, відлік строку зарахування податків, зборів та інших платежів розпочинається з моменту такого відновлення. Тобто відлік термінів зарахування податків, зборів (обов'язкових платежів) після відновлення платоспроможності банку розпочинається саме для банку, а не для платника податків.

Отже, направлення позивачем до обслуговуючого банку належним чином оформлених платіжних доручень на оплату обов'язкових платежів та зборів (при наявності необхідної кількості коштів на рахунку) є належними, необхідними та достатніми діями, які платник податку повинен вчинити для оплати податкового зобов'язання.

Пунктом 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції на момент прийняття платіжного доручення від 17 січня 2015 року №1179) визначено, що переказом коштів є рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Пунктом 1.30 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Відповідно до підпункту 16.5.2 пункту 16.2 статті 16 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» днем подання до установ банків платіжного доручення за всіма видами податкових платежів вважається день його реєстрації у цих установах.

Положенням пункту 22.4 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника, для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.

Відповідальність банків при здійсненні переказу визначається положеннями статті 32 даного Закону, якою, зокрема, передбачено право отримувача на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказ.

Аналіз наведених вище норм законодавства дає підстави для висновку, що виконання платником податкового обов'язку по перерахуванню в бюджет суми податкового зобов'язання пов'язане з моментом подання в банк платіжного доручення на перерахування відповідних сум податкових зобов'язань, зокрема, з моментом прийняття банком платника розрахункового документа на виконання, а у разі несвоєчасного надходження до державного бюджету грошових коштів не з вини платника податку, останній звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2018 року №816/59/17.

За таких обставин, неперерахування податку на додану вартість за грудень 2014 року за платіжним дорученням №1179 від 17 січня 2015 року на загальну суму 46 337,00 грн. не є наслідком безпосередньо дій чи бездіяльності позивача, отже, відповідна сума не може бути визнана податковим боргом позивача.

З урахуванням відсутності у справі доказів наявності у позивача податкового боргу, який виник з несплаченої суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, суд приходить до висновку про безпідставність прийняття відповідачем оскаржуваних податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу та необхідність їх скасування в судовому порядку.

Крім того, суд звертає увагу, що сума податкового боргу, яка зазначена в оскаржуваній податковій вимозі, не збігається з сумою грошового зобов'язання з податку на додану вартість за грудень 2014 року, а також з сумами податкового боргу, які вказані у попередньо виставлених податкових вимогах, що свідчить про застосування податковим органом до позивача штрафу на суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за грудень 2014 року.

Водночас, як уже зазначалось, відповідно до вимог пункту 129.6 статті 129 Податкового кодексу України платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Оскільки неперерахування податку на додану вартість не є наслідком винних дій платника податків, включення пені до суми податкового боргу, зазначеного в оскаржуваній податковій вимозі, є додатковим підтвердженням протиправності її прийняття.

Як вбачається з матеріалів справи, в інтегрованій картці платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоенергосервіс» обліковується податковий борг з податку на додану вартість, який складається, у тому числі з суми 46337,00 грн.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 816/2042/16, здійснивши аналіз норм Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07 квітня 2016 року №422, який набув чинності з 10 червня 2016 року, Верховний Суд дійшов висновку про наявність у платника податків матеріально-правового інтересу в тому, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом, реальну структуру податкових вигод та податкових зобов'язань платника податків, є правомірними. Оскільки у випадку, коли неперерахування податку або збору не є наслідком винних дій платника податків, до нього не можуть бути застосовані штрафні санкції, пеня або пред'явлена вимога про повне перерахування податкових платежів. При цьому не зарахування до бюджету сплачених платником податку грошових зобов'язань з вини банку не є підставою для органів ДФС не виконувати свого обов'язку щодо забезпечення контролю за достовірністю та повнотою відображення інформації в інтегрованій картці платника податків.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що податковий орган зобов'язаний відобразити в інтегрованій картці платника податку Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоенергосервіс» відомості про сплату суми податку на додану вартість у розмірі 46337,00 грн.

При цьому, не відображення Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві в інтегрованій картці платника відомостей про сплату податку на додану вартість у розмірі 46337 грн 00 коп. має наслідком облік податкового боргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоенергосервіс» в наступних податкових періодах.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи приписи частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України суд приходить до висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірність та обґрунтованість своїх рішень з урахуванням вимог частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоенергосервіс» задовольнити.

2.Визнати протиправними та скасувати податкову вимогу від 22 травня 2018 року №100612-17 та рішення про опис майна у податкову заставу від 22 травня 2018 року №100612-17, винесені Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві.

3.Зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві включити до інтегрованої картки платника Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоенергосервіс» () відомості про сплату суми 46 337,00 грн.

4.Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоенергосервіс» (01024, м. Київ, вул. Богомольця, 5, ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4534 (чотири тисячі п'ятсот тридцять чотири) гривні 19 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко