Справа № 804/1797/18
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2018-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 вересня 2018 р. справа № 804/1797/18
12 березня 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою в якій просить суд: скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 22.09.2017 року, що прийняте Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області щодо застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) штрафу за несвоєчасну сплату податкового зобов'язання з єдиного податку у розмірі 6302,23 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 06.09.2017 року він отримав акт ГУ ДФС України у Дніпропетровській області про результати камеральної перевірки, відповідно до якого було встановлено пропущення строку сплати єдиного податку (узгодженого податкового зобов'язання), що тягне за со бою відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 10 % від суми несвоєчасно сплаченого податку. 22.09.2017 року відповідач прийняв податкове повідомлення рішення № НОМЕР_2, відповідно до якого нарахував податкове зобов'язання з єдиного податку у вигляді штрафу в сумі 6302,24 грн. Позивач вважає прийняте податкове повідомлення-рішення неправомірним, оскільки сплата податкового зобов'язання з єдиного податку відбулась у встановлений законом строк - 18.02.2017 року, що виключає можливість застосування відповідальності, тому, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 просить суд скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 22.09.2017 року (а.с. 8-13).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.03.2018 року (суддя Сидоренко Д.В.) відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 3).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.03.2018 року (суддя Сидоренко Д.В.) у задоволенні заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову - відмовлено (а.с. 27-28).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.04.2018 року прийнято до провадження адміністративну справу № 804/1797/18, та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с. 45).
У відкрите судове засідання 12.09.2018 року прибув позивач, представник відповідача не прибув, належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 63).
Позивач позов підтримав та просив задовольнити його з підстав, викладених у позовній заяві, скасувавши податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області № НОМЕР_2 від 22.09.2017 року щодо застосування штрафу за несвоєчасну сплату податкового зобов'язання з єдиного податку у розмірі 6302,23 грн., та подав клопотання про розгляд адміністративної справи без його участі, в порядку письмового провадження (а.с. 65).
Згідно із частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Керуючись приписами статей 194, 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу в порядку письмового провадження, за наявними матеріалами в справі.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно із частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 отримав акт Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про результати камеральної перевірки ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) з питання своє часності сплати узгодженої суми податкового зобов'язання по єдиному податку у 2017 році № 8849/04-36-13-09/НОМЕР_1 від 10 серпня 2017, за висновками якого зазначено, що дані камеральної перевірки свідчать про несвоєчасне погашення ОСОБА_1 узгоджених сум податкових зобовязать по єдиному податку у 2017 році. Відповідальність передбачена пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу (а.с. 18).
Не погоджуючись із зазначеним актом, позивачем було подано заперечення на акт про результати камеральної перевірки від 07.09.2017 року (а.с. 19).
Не погоджуючись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням, 25.10.2017 року позивач подав скаргу на податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 22.09.2017 року (а.с. 23-24).
05.01.2018 року скаргу було розглянуто Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, яким залишено без змін податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 22.09.2017 року, та скаргу залишено без задоволення (а.с. 25).
Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт, що позивач не мав наміру прострочення сплати податку, а лише здійс нив платіж у вихідний день (субота), отже, з метою сплати у встановлені законом строки.
Відповідно до статті 31 Податкового кодексу України, строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно. Момент виникнення податкового обов'язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою.
Строк сплати податку та збору обчислюється роками, кварталами, місяцями, декадами, тижнями, днями або вказівкою на подію, що повинна настати або відбутися.
Строк сплати податку та збору встановлюється відповідно до податкового законодавства для кожного податку окремо. Зміна платником податку, податковим агентом або представником платника податку чи контролюючим органом встановленого строку сплати податку та збору забороняється, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Отже, враховуючи, що останній день сплати податку було 19.02.2017 року, яке припадало на вихідний день, суд вважає, що платник податку виконав свій обовязок, а саме, відправив платіж за належними реквізитами до зазначеного строку, тобто, 18.02.2017 року та виконав вимоги у встановлений законом строк.
За приписами пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України, виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.
Згідно із пунктом 126.1. статті 126 Податкового кодексу України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобовязання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобовязання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобовязання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.
Відповідно до підпункту 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України, податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах: презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
Отже, відповідальність встановлюється саме за несвоєчасну сплату податкового зобов'язання, а не за несвоєчасне надходження сплачених сум до бюджету.
Застосовуючи принцип презумпції правомірності дій платника податку, що передбачений підпунктом 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України, неврегульована кодексом ситуація має тлумачитись на користь платника податку.
За загальними принципами права, неврегульовані законодавством питання, у разі наявності спору, вирішуються за принципом аналогії права або аналогії закону.
Відповідно до частини 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
Аналогічна правова позицій викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду від 13.09.2017 року (номер рішення в ЄДРСР 69137236), та ухвалі від 19.07.2017 року (номер рішення в ЄДРСР 68054559).
Так, пунктом 49.20 ст. 49 Податкового кодексу України визначено, що якщо останній день строку подання податкової декларації припадає на вихідний або святковий день, то останнім днем строку вважається операційний (банківський) день, що настає за вихідним або святковим днем.
Граничні строки подання податкової декларації можуть бути збільшені за правилами та на підставах, які передбачені цим Кодексом.
Тобто, Податковим кодексом України врегульовано аналогічне питання виконання відповідного обов'язкуплатника податків у встановлений строк, а саме, відносно виконання обов'язку щодо подання податкової декларації.
Разом з тим, пунктом 56.13 статті 56 Податкового кодексу України передбачено, що у разі коли останній день строків, зазначених у цій статті, припадає на вихідний або святковий день, останнім днем таких строків вважається перший робочий день, що настає за вихідним або святковим днем.
Отже, застосовуючи принцип аналогії закону щодо вирішення даної спірної ситуації, яка не вре гульована податковим законодавством, суд вважає, що останнім днем сплати податкового зобов'язання вважається операційний (банківський) день, що настає за вихідним або святковим днем, тобто, у даному випадку, якщо останній день строку сплати податкового зобов'язання припадав на вихідний день 19.02.2017 року (неділя), то останнім днем строку є операційний (банківський) день, що настає за вихідним, тобто, 20.02.2017 року (понеділок).
Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного суду України, яка висловлена у справі № 21-18а15, де колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі якщо останній день строку подання податкової декларації, передбачений підпунктом 49.18.1 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України припадає на вихідний або святковий день, граничним строком подання такої декларації є перший після нього робочий день. Тому, початок перебігу встановленого пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України десятиденного строку для сплати зазначеного у декларації податкового зобов'язання пов'язаний саме із таким робочим днем.
Аналогічний висновок міститься в ухвалах ВСУ від 24 червня 2014 року у справі № 21-215а14 та від 01 квітня 2014 року у справі № 21-30а14.
Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 22.09.2017 року, прийняте Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області щодо застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафу за несвоєчасну сплату податкового зобов'язання з єдиного податку у розмірі 6302,23 грн. прийнято відповідачем необґрунтовано, тому, підлягає скасуванню.
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для повного встановлення обставин справи щодо ухвалення законного судового рішення, яким позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити повністю.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, повязані зі сплатою судового збору за подання позову до суду у розмірі 1233,41 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням № 664 від 03.03.2018 року на суму 704,80 грн. та платіжним дорученням № 665 від 03.03.2018 року на суму 528,61 грн., наявним в матеріалах справи (а.с. 4-7).
Отже, судовий збір у сумі 1233,41 грн. підлягає поверненню позивачу.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 9, 72 - 77, 90, 139, 246 - 247, 249, 255, 295, 297Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Копію рішення направити всім сторонам по справі.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 цього Кодексу, безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_2