Справа № 120/4167/18-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2018-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 грудня 2018 р. Справа № 120/4167/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Томчука А.В., розглянувши у письмовому проваджені порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за період з 01.03.2018 по 30.06.2018 в сумі 5808,00 грн.;

- зобов'язати відповідача виплати ОСОБА_1 пенсію по інвалідності за період з 01.03.2018 по 30.06.2018 в сумі 5808,00 грн;

- звернути до негайного виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка вказує, що вона, як внутрішньо переміщеною особою, перебуваючи на обліку та отримуючи пенсію по інвалідності в Управлінні Пенсійного фонду України в місті Вінниці, з 01.02.2015 року. 21.02.2018 звернулась до відповідного структурного підрозділу з питань соціального захисту населення із заявою про поновлення виплати пенсії та надала всі необхідні документи. Виплату пенсії по інвалідності поновлено лише з 01.07.2018, однак за період з 01.03.2018 по 30.06.2018 пенсія виплачена не була.

З метою зясування правових підстав невиплати їй пенсії за березень-червень 2018 року, звернулась до відповідача з заявою, на яку Управлінням Пенсійного фонду України в місті Вінниці надано відповідь від 11.09.2018 року № 288/Ч-1 щодо того, що невиплачений розмір пенсії за період з 01.03.2018 по 30.06.2018 в сумі 5808,00 грн. облікований як заборгованість відповідно до п. 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. № 365, та буде виплачений на умовах окремого Порядку, як тільки даний Порядок буде затверджений Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, позивачка вважає протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці щодо невиплати їй пенсії по інвалідності за період з 01.03.2018 по 30.06.2018 в сумі 5808,00 грн., з огляду на що звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 21.11.2018 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні). Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

07.12.2018 до суду, у встановлений судом строк, відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 заперечували. Зазначали, що позивач дійсно перебуває на обліку в управлінні пенсійного фонду з 01.02.2018. З 01.03.2018 по 30.06.2018 позивачу нараховано пенсію в сумі 5808,00 грн., виплата якої буде проведена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року від 25 квітня 2018 року, на умовах окремого Порядку визначеного Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що Кабінетом Міністрів України вищевказаного порядку не визначено, підстави для виплати пенсії позивачу за минулий період відсутні. З урахуванням наведеного, відповідач вважає свої дії правомірними.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою згідно довідки від 21.08.2018 № та перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в місті Вінниці, де отримує пенсію по інвалідності.

25.10.2018 представник позивачки звернувся із адвокатським запитом №73 до відповідача з метою зясування правових підстав невиплати позивачці пенсії за період березня-червня 2018 року..

На вказаний адвокатський запит від Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці отримана відповідь від 01.11.2018 № 3738/11322/03, в якій зазначалось, що 21.02.2018 р. гр. ОСОБА_1. звернулась до управління із заявою щодо поновлення виплати пенсії, відповідно був наданий список до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення. Невиплачена пенсія в розмірі 5808 грн. за період з 01.03.2018 по 30.06.2018 облікована як заборгованість відповідно до п. 15 «Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 невиплачена пенсія облікована як заборгованість, яка буде виплачена на умовах окремого Порядку, як тільки даний Порядок буде затверджений Кабінетом Міністрів України. Станом на 01.11.2018 даний Порядок не затверджений Кабінетом Міністрів України.

Наведені обставини зумовили звернення позивачки до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до Преамбули Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" цей Закон, зокрема, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Тобто, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Отже, правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Частина 1 статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначає, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 2 статті 46 цього ж Закону передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

З огляду на що, безпідставним є посилання відповідача на відсутність затвердженого Кабінетом Міністрів України Порядку, якій визначав би порядок виплати сум пенсій нарахований за минулий період, оскільки обов'язок по нарахуванню та виплаті пенсії виникає у відповідного органу пенсійного фонду щомісячно. Крім того, Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не визначає право Кабінету Міністрів України змінювати, встановлені цим Законом, строки виплати пенсії.

При цьому, суд зазначає, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Поряд з цим, такої підстави для припинення виплати пенсії як не прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 25 квітня 2018 року Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року №365, статтею 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не передбачено.

22.11.2014 року набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до статті 7 цього Закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

У пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, проводиться через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України.

Отже, умовами призначення та виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ "Державний ощадний банк".

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою згідно довідки від 21.08.2018 № та з 01.02.2015 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в місті Вінниці, де отримує пенсію по інвалідності.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Суд зазначає, що відповідачем не доведено наявності передбаченої законом підстави для невиплати пенсії позивачу, що обмежує встановлене законодавством право на отримання ним пенсії.

Відповідно до частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Отже, відмовляючи у виплаті позивачу пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії, суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Щокін проти України", питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

За таких обставин, враховуючи відсутність факту прийняття відповідного рішення, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу пенсії.

Враховуючи вищевикладене та висновки суду про протиправність припинення виплати пенсії позивачу, суд, з метою відновлення порушеного права позивача, вважає за необхідне зобов'язати відповідача виплатити позивачу нараховану пенсію в сумі 5808,00 грн.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в межах суми стягнення пенсії за один місяць.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

В силу положень ст. 139 КАС України питання про повернення судових витрат в даній справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за період з 01.03.2018 по 31.06.2018 в сумі 5808 грн.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці виплатити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності за період з 01.03.2018 по 31.06.2018 в сумі 5808 грн. (п'ять тисяч вісімсот вісім грн.).

Допустити негайне виконання рішення суду у межах суми стягнення пенсії за один місяць, у звязку з чим зобовязати Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці негайно провести виплату пенсій в межах суми пенсії за один місяць ОСОБА_1.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (вул. Суборна, 22/28 м. Вінниця, Вінницька область, ідентифікаційний номер НОМЕР_1);

Відповідач: Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці (вул. Хмельницьке шосе, 7, м.Вінниця, Вінницька область, ).

Повний текст судового рішення виготовлено 22.12.2018.

Суддя Томчук Андрій Валерійович