Справа № 826/13278/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2018 року № 826/13278/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання протиправними дій та стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо щомісячного відрахування з пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2015 року по 30 червня 2016 року податку на дохід фізичних осіб в розмірі 15% та військового збору в розмірі 1,5%;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на користь ОСОБА_1 вирахувані з його пенсії за період з 01 січня 2015 року по 30 червня 2016 року податок на доходи фізичних осіб в розмірі 15% щомісячно в сумі 12 145,57 грн та військовий збір в розмірі 1,5% щомісячно в сумі 1214,56 грн, що загалом становить 13 360,13 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 послався на те, що з 20 серпня 1999 року він є інвалідом дитинства І групи, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві та отримує пенсію як особа з інвалідністю І групи від загального захворювання відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Починаючи з 01 січня 2015 року по 30 червня 2016 року відповідач на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, яким Податковий кодекс України доповнений підпунктом 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 (податок на пенсію), з призначеної позивачу пенсії утримував щомісячно 15% податку на дохід фізичних осіб та 1,5% військового збору.

Вважаючи такі дії неправомірними, позивач звернувся до відповідача з заявою про перерахунок утриманих з його пенсії податків, оскільки відповідно до статті 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії не підлягають оподаткуванню, а рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року у справі №1-6/2018р положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнано неконституційним та таким, що втратило чинність.

Однак, Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві листом від 31 травня 2018 року № 10785/02 відмовило у перерахуванні утриманих податків з пенсії позивача, що і стало підставою для звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо утримання з пенсії позивача податку на доходи фізичних осіб та військовий збір є правомірними. Вказав, що, починаючи з 1 січня 2015 року податковий агент, яким у даному випадку є відповідач, при виплаті пенсій у розмірі, що перевищує 3654 грн (розмір мінімальної заробітної плати 1218*3), зобов'язаний утримати податок на доходи фізичних осіб за ставкою 15%.

Крім того, відповідач пояснив, що відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Підпунктом 1.3 цього пункту передбачено, що ставка збору становить 1,5 % від об'єкта оподаткування. У свою чергу, статтею 163 Податкового кодексу України передбачено, що об'єктом оподаткування, зокрема резидента, є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Щодо рішення Конституційного Суду України, на яке вказує позивач, представник відповідача наголосив, що положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнане неконституційним та втрачає чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, тобто з 27 лютого 2018 року. Проте, вказане рішення Конституційного Суду України не передбачає повернення та виплату коштів за попередні періоди оподаткування пенсійних виплат.

Окрім того, представник Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві вказав на пропущення позивачем строку звернення до суду.

У відповіді на відзив на позовну заяву представник ОСОБА_1 зазначив, що підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України під час своєї дії (до визнання його неконституційним) грубо порушував статті 8, 21, 22, 44, 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, а тому стягнення податків з пенсії позивача було протиправним.

Вказав, що висновки Конституційного Суду України, що викладені у рішенні від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018, щодо неконституційності абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України поширюється також і на спірні правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем. А тому, на думку представника ОСОБА_1 є необґрунтованими твердження відповідача стосовно неможливості стягнення коштів відповідно до вказаного рішення Конституційного Суду України за попередні періоди, оскільки лише констатація того, що відповідна норма суперечила Конституції України не є належним та ефективним засобом правового захисту.

Стосовно строку звернення до суду представник позивача, посилаючись на постанову Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17, зазначив про неможливість застосовувати шестимісячний строк до вимог щодо компенсаторної складової доходу, у справах з вимогами, пов'язаними з виплатою інших складових доходу, доходу в цілому, до якого належить пенсія. У таких справах позов може бути поданий без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були суми нараховані органом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 є інвалідом дитинства І групи, перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві та отримує пенсію як особа з інвалідністю І групи від загального захворювання відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України викладено у наступній редакції: «суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати».

А тому, починаючи з 01 січня 2015 року, з призначеної ОСОБА_1 пенсії відповідач щомісячно утримував 15% податку на дохід фізичних осіб та 1,5 % військового збору.

27 лютого 2018 року Конституційний Суд України прийняв рішення № 1-р/2018 у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання) (далі по тексту - Рішення № 1-р/2018). Вказаним рішенням Конституційний Суд України вирішив визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України.

16 квітня 2018 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просив здійснити перерахунок утриманих з його пенсії податків, керуючись прийнятим Рішенням № 1-р/2018.

Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві листом від 31 травня 2018 року № 10785/02 відмовило у здійсненні перерахунку, зазначивши, що Рішення № 1-р/2018 не передбачає повернення та виплату коштів за попередні періоди оподаткування пенсійних виплат. Також відповідач вказав, що загальний розмір пенсії ОСОБА_1 становить 9900,55 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі по тексту - Закон України від 09 липня 2003 року №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Частиною 1 статті 4 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV передбачено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Згідно з пунктом 164.1 статті 164 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до підпункту 164.1.1 статті 164 Податкового кодексу України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Податковим кодексом України та Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIIІ (далі по тексту - Закон України від 28 грудня 2014 року №71-VIIІ) встановлено, що особи, з яких удержується податок на доходи фізичних осіб, визначені пунктом 162.1 статті 162 Податкового кодексу України, тобто фізичні особи - резиденти, які отримують доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи. Об'єктом оподаткування збору є доходи, визначені пунктом 162.1 статті 163 Податкового кодексу України, тобто доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Ставка податку на доходи фізичних осіб становить 15 відсотків об'єкта оподаткування щодо доходів.

Відповідно до підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України та Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIIІ до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року №80 у 2015 році мінімальну заробітну плату встановлено у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 грн., відтак, відповідно до положень Податкового кодексу України та Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIIІ, базою оподаткування у 2015 році є суми пенсій або щомісячного довічного грошового утримання у частині, що перевищує 3654 грн на місяць.

Судом встановлено, що станом на 01 січня 2015 року ОСОБА_1 призначено пенсію у розмірі 8582, 41 грн, тобто її розмір перевищував 3654 грн на місяць.

Статтею 38 Податкового кодексу України передбачено, що виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк. Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Також до завершення реформи Збройних сил України були внесені зміни до Перехідних положень Податкового кодексу України, якими встановлюється військовий збір.

Відповідно до статті 163 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування військового збору є доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

З огляду на вищевикладене вбачається, що об'єктом оподаткування військового збору є розмір доходу, з якого справляється податок на доходи фізичних осіб, при цьому базою оподаткування по відношенню до позивача є загальний розмір пенсії.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про правомірність утримання із пенсії позивача податку на доходи фізичних осіб (15%) та військового збору (1,5%) у спірний період, оскільки розмір пенсії останнього перевищував три розміри мінімальної заробітної плати.

Суд акцентує увагу на тому, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 втратило чинність як таке, що є неконституційним, на підставі Рішення №1-р/2018 від 27 лютого 2018 року.

Статтею 152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Згідно зі статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року №2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

З резолютивної частини Рішення №1-р/2018 вбачається, що положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнано неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Враховуючи те, що положення Податкового кодексу України в частині оподаткування пенсії набрали чинності 01 січня 2015 року і не були визнані такими, що не відповідають Конституції України на момент виникнення спірних правовідносин, Головне управління пенсійного фонду України в місті Києві здійснювало відповідні відрахування відповідно до чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховим Судом у постановах від 24 жовтня 2018 року у справі № 552/1027/15-а та від 15 листопада 2018 року у справі №806/4827/15.

Також Окружний адміністративний суд міста Києва вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду, оскільки підставою звернення позивача до суду стало саме прийняття Конституційним Судом України Рішення №1-р/2018, яке у свою чергу, прийнято 27 лютого 2018 року, а позов подано у серпні 2018 року, тобто без пропуску шестимісячного строку, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, про відмову у здійсненні перерахунку утриманих з пенсії податків позивач дізнався з листа відповідача від 31 травня 2018 року № 10785/02.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій щодо здійснення утримання податків з пенсії позивача у спірний період, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до абзацу 1 частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а також враховуючи те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 257,263, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко