Справа № 160/8187/18
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2018-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року Справа № 160/8187/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тулянцевої І.В., розглянувши у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -
02 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Покровському відділі обслуговування громадян (сервісний центр) ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як пенсіонер, що отримує пенсію у звязку із втратою годувальника. В вересні 2018 року виплата пенсії була припинена. У звязку з невиплатою відповідачем пенсії за вересень - жовтень 2018 року, позивач звернулась із заявою до пенсійного органу про надання пояснення щодо причин припинення виплати пенсії з вересня 2018 року, проте, згідно наданої відповіді виплата пенсії була фактично припинена через те, що пенсійний орган вважає позивача внутрішньо переміщеною особою, а тому, відновлення виплати пенсії буде здійснено за процедурою, встановленою постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 335 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». Позивач вважає, що такі дії ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області порушують її право на пенсію, оскільки вона самостійно з власної волі виїхала на постійне місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, де на цей час є зареєстрованою, внутрішньо переміщеною особою не являється, а тому, відповідач неправомірно припинив виплату їй пенсії, посилаючись на нормативно-правові акти, які регулюють порядок виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам.
Ухвалою суду від 06.11.2018 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) на 03.12.2018 року.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі та витребувано у ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області належним чином посвідчену копію пенсійної справи ОСОБА_1.
Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що на момент виникнення обставин, визначених статтею 1 Законом України від 20.10.2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», адреса проживання позивача зазначена в Донецькій області, а тому, є всі законні підстави для взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи. На підставі особистої заяви позивача ОСОБА_2 управлінням здійснено запит пенсійної справи та пенсійну справу взято на облік з 01 березня 2018 року. На сьогоднішній день позивач як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, до ОСОБА_2 управління довідку внутрішньо переміщеної особи не надавала, а тому, виплата пенсії позивачу призупинена до з'ясування з 01.05.2018 року.
За правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (ч. 1 ст. 257 КАС України).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. У справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив (частини 2, 3 ст. 263 КАС України).
Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є пенсіонером, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію по втраті годувальника.
17 травня 2018 року за вих. №66/02-34-31 Покровським сектором обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснено запит пенсійної справи позивача з Першотравенського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області у зв'язку з переїздом ОСОБА_1, яка проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 та одержувала пенсію по втраті годувальника, до Покровського району.
01.10.2018 року через неперерахування пенсії за вересень 2018 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про надання рішення про зупинення виплати пенсії.
Листом від 09.10.2018 року за вих. №611/02.34-21 Покровський сектор обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомив позивачку про те, що на момент виникнення обставин, зазначених в статті 1 Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» адреса проживання позивача зазначена в Донецькій області, тому є всі підстави для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Наявність реєстрації в паспорті в с.Великомихайлівка Покровського району, вулиця Музейна, 29 А не дає підстав для відмови у взятті на облік як внутрішньо переміщеної особи. ОСОБА_1 було взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з 13.02.2018 року, про що видана довідка №2642 від 01.10.2018 року управлінням соціального захисту населення Покровської районної державної адміністрації. За заявою пенсіонера здійснено запит пенсійної справи та пенсійну справу взято на облік з 01.03.2018 року. Припинення або відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам проводиться згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Продовження виплати пенсії можливе за умови отримання довідки внутрішньо переміщено особи та за результатом розгляду Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам управління соціального захисту населення Покровської районної державної адміністрації.
Не погодившись з вказаними діями пенсійного органу, позивач звернувся до суду з позовом.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).
Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
В силу частини 3 статті 4 Закону № 1058-IV, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Відповідно до статті 5 Закону № 1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.
Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України № 1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Право позивача на отримання пенсії відповідачем не заперечується.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (Положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.
Пунктом 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 року № 13-1) та зареєстрованого в Міністерстві
Згідно з пунктом 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Судом встановлено та відповідачем не заперечується, що виплату пенсії позивачу припинено, оскільки відсутня довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Водночас, статтею 49 Закону № 1058-IV такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено. Крім того, рішення про припинення виплати позивачу пенсії із зазначенням обґрунтованих причин з посиланням на нормативні акти, відповідачем не приймалось та не направлялось як позивачу, так і до суду.
Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України від 20.10.2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706-VII), відповідно до преамбули якого цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру (стаття 1 Закону № 1706-VII).
Частиною першої статті 4 Закону № 1706-VII закріплено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Разом з тим, відповідно до положення абзацу 2 пункту 9 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207 (далі Правила № 207) відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1.
Згідно з відміткою в паспорті позивача щодо місця проживання, ОСОБА_1 з 13 лютого 2018 року проживає та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. Згідно з Довідкою, виданою Управлінням соціального захисту населення Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області №2642 від 01.10.2018 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 з 13.02.2018 року. На обліку в Єдиній інформаційній базі внутрішньо переміщених осіб України не перебувала, довідку ВПО не отримувала.
Відповідно до положень ст. 33 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Позивачка реалізувала своє право щодо вибору постійного місця проживання, перемістившись до с. Великомихайлівка Покровського району Дніпропетровської області, де зареєструвалася за новою адресою у встановленому Законом порядку.
Доводи відповідача щодо розповсюдження на позивача положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706 є необгрунтвоаними, оскільки позивачка з 13 лютого 2018 року фактично проживає на підконтрольній українській владі території за зареєстрованим місцем проживання у ІНФОРМАЦІЯ_6 та знята з реєстрації у Донецькій області.
Також безпідставними є посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» та Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на обліку внутрішньо переміщеної особи, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, оскільки дані нормативно-правові акти регулюють правовідносини щодо здійснення соціальних виплат та порядок взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, та жодним чином не застосовується до пенсійного забезпечення громадян, яке гарантується Конституцією України.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 07.03.2018 року по справі № 242/3044/17.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку щодо порушення відповідачем вимог статті 19 Конституції України та частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення та за відсутності законодавчо встановлених підстав, у звязку з чим, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
В ході розгляду справи відповідачем не було наведено належним доказів правомірності припинення виплати пенсії позивачу, у звязку із чим, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Розподіл витрат слід здійснити у відповідності до приписів частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 2, 9, 73-78, 90, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева