Справа № 826/17781/16
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Файдюка В.В. Чаку Є.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Представництва Американського об'єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу, Представництва Американського об'єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу до Кабінету Міністрів України про визнання незаконним нормативно - правового акту,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі - Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу, Представництво Американського об'єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу звернулися до суду з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просили визнати нормативно-правовий акт незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, а саме: постанову Кабінету Міністрів України №668 від 22.09.2016 в частині п. 2, яким визнано такою, що втратила чинність, постанову Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 №1094 «Про затвердження Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення»).

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - Представництво Американського об'єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить повністю скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою" від 02 червня 2015 року №497-VIII, визначає склад, зміст та порядок погодження документації із землеустрою, однак не визначає і не змінює порядку розроблення документації із землеустрою.

31 липня 2018 року до суду апеляційної інстанції від Кабінету Міністрів України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12 жовтня 2016 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 року №668 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. №1094" (далі по тексту - Постанова №668), пунктом 2 якої визнано такою, що втратила чинність, постанову Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. №1094 "Про затвердження Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення".

Відповідно до пояснювальної записки до проекту вказаної постанови, вона розроблена на виконання пункту 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою» з метою приведення нормативно - правових актів Кабінету Міністрів України у відповідність з вимогами чинного законодавства (том. 1 а.с. 156-163).

Позивачі, стверджуючи, що питання про законність даного нормативного акту постало під час розгляду інших адміністративних справ, зокрема, №461/11017/15-а, №462/3403/16-а, №2а-7780-2011, а також безпосередньо порушує права Позивачів, передбачених, зокрема, Законом України "Про національні меншини в Україні", звернулися до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 113 Конституції України та частини першої ст. 1 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Згідно статті 13 Земельного кодексу України, до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; б) реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель; в) викуп земельних ділянок для суспільних потреб у порядку, визначеному законом; г) координація проведення земельної реформи; ґ) розроблення і забезпечення виконання загальнодержавних програм використання та охорони земель; д) організація ведення державного земельного кадастру, державного контролю за використанням і охороною земель та здійснення землеустрою; е) встановлення порядку проведення моніторингу земель; е1) внесення до Верховної Ради України пропозицій щодо встановлення та зміни меж районів, міст; є) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

На виконання зазначених повноважень відповідачем прийнято постанову Кабінету Міністрів України від 22.09.2016 року № 668 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та визнання такою, що втратила чинність постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1094».

Як вбачається із пояснювальної записки до проекту оскаржуваної постанови, зазначена постанова розроблена на виконання пункту 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою» з метою приведення нормативно - правових актів Кабінету Міністрів України у відповідність з вимогами чинного законодавства.

Законом України від 02.06.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою» внесено зміни до Земельного кодексу України, законів України «Про землеустрій», «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», «Про охорону земель», «Про державний контроль за використанням та охороною земель», «Про державну експертизу землевпорядної документації», «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об'єктів», «Про правовий режим земель охоронних зон об'єктів магістральних трубопроводів», «Про Державний земельний кадастр» яким уніфіковано види документів із землеустрою, визначено вичерпний перелік суб'єктів, які здійснюють погодження та затвердження документації із землеустрою, її склад.

Метою прийняття проекту постанови є приведення нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України у відповідність до вимог чинного законодавства в частині визначення складу документації із землеустрою, порядку її розроблення, погодження та затвердження шляхом внесення змін до таких нормативно-правових актів та, зокрема, визнати такою, що втратила чинність постанову від 25.08.2004 року № 1094 «Про затвердження Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду, іншого та історико-культурного призначення».

За результатами правової експертизи проекту спірної постанови Міністерством юстиції України складено-висновок від 15.07.2016 року, відповідно до якого, проект оскаржуваної постанови відповідає Конституції, а також актам вищої юридичної сили.

Згідно довідки про погодження до проекту постанови, оскаржувана постанова погоджена із Міністерством фінансів України, Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Головою Державної регуляторної служби України, Міністерством екології та природних ресурсів України (т. 1 а.с. 163-184).

Так, статтею 181 Земельного кодексу України (тут і надалі у редакції, яка була чинною на момент прийняття Постанова №668) визначено, що землеустрій - це сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональної організації території адміністративно-територіальних одиниць, суб'єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил.

В силу статті 185 Земельного кодексу України, землеустрій здійснюється суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим і місцевих бюджетів, а також коштів громадян та юридичних осіб.

Землеустрій здійснюється відповідно до закону.

Закон України "Про землеустрій" (тут і надалі у редакції, яка була чинною на момент прийняття Постанова №668) визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування (далі - Закон).

Відповідно до пункту "в" частини 1 статті 2 вказаного Закону, землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів.

За правилами пункту "г" частини 1 статті 10 Закону України "Про землеустрій" до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері землеустрою належать затвердження в межах своїх повноважень нормативно-правових актів з питань землеустрою.

Статтею 47 Закону України "Про землеустрій" визначено, що проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів розробляються з метою: а) збереження природного різноманіття ландшафтів, охорони довкілля, підтримання екологічного балансу; б) створення місць для організованого лікування та оздоровлення людей, масового відпочинку і туризму; в) створення приміських зелених зон, збереження і використання об'єктів культурної спадщини; г) проведення науково-дослідних робіт; ґ) встановлення меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг;

д) визначення в натурі (на місцевості) меж охоронних зон та інших обмежень у використанні земель, встановлених законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, а також інформування про такі обмеження землевласників, землекористувачів, інших фізичних та юридичних осіб.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів визначають місце розташування і розміри земельних ділянок, власників земельних ділянок, землекористувачів, у тому числі орендарів, межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого (округи і зони санітарної (гірничо-санітарної) охорони), рекреаційного та історико-культурного (охоронні зони) призначення, водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів, а також встановлюють режим використання та охорони їх територій.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів розробляються на підставі укладених договорів між замовниками документації із землеустрою та її розробниками.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду розробляються для біосферних заповідників, природних заповідників, національних природних парків, регіональних ландшафтних парків, ботанічних садів, дендрологічних парків, парків - пам'яток садово-паркового мистецтва та зоологічних парків на землях та земельних ділянках, що включаються до складу цих територій без вилучення у землевласників та землекористувачів.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів включають: а) завдання на складання проекту землеустрою; б) пояснювальну записку; в) характеристику території із встановленням режиму використання земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів; г) довідку, що містить узагальнену інформацію про землі (території); ґ) матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування; д) у межах населеного пункту - копію графічної частини генерального плану населеного пункту (за наявності), а за межами населеного пункту - копію відповідної містобудівної документації (за наявності) і копію рішення про затвердження такої документації; е) інформацію про перспективний стан використання та охорони земель у межах адміністративно-територіальної одиниці, яка є складовою схеми землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель відповідної адміністративно-територіальної одиниці (за наявності); є) план організації території з відображенням угідь, землевласників і землекористувачів, у тому числі земельних ділянок, щодо яких встановлені обмеження у використанні; ж) план меж земельних ділянок, що включаються до території природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, водного фонду та водоохоронних зон, меж обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів без їх вилучення у землевласників та землекористувачів; з) креслення перенесення в натуру (на місцевість) меж території природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення та земель водного фонду та водоохоронних зон, меж обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів; и) акт перенесення в натуру (на місцевість) меж території природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, меж обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів у натурі (на місцевості); і) перелік обмежень у використанні земельних ділянок; ї) матеріали погодження проекту землеустрою, встановлені статтею 186 Земельного кодексу України.

Межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон встановлюються і по суходолу, і по водному простору.

Рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій.

У свою чергу, статтями 186 та 186-1 Земельного кодексу України регламентовано порядок погодження та затвердження проектів землеустрою, у тому числі проектів землеустрою земельної ділянки: природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об'єкта природно-заповідного фонду або в межах прибережної захисної смуги; розташованої на території пам'яток культурної спадщини національного значення, їх охоронних зон та охоронюваних археологічних територіях; розташованої на території земель історико-культурного призначення, пам'яток культурної спадщини місцевого значення, їх охоронних зон, в історичних ареалах населених місць та інших землях історико-культурного призначення.

З наведених норм закону слідує, що чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством на рівні Земельного кодексу України та Законом України "Про землеустрій" регламентовано порядок, процедуру та правила розробки проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів.

Таким чином, процедура розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно - заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико - культурного призначення у звязку із прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою" від 02 червня 2015 року №497-VIII зазнала змін.

Вищевказані норми Земельного кодексу України та Закону України «Про землеустрій визначають:- підстави розробки проекту землеустрою (ст. 22 Закону);- замовників та розробників проекту землеустрою (ст. 26 Закону); правове регулювання відносин між замовником і розробником, а також їх права та обов'язки (ст. ст. 26-28 Закону); порядок погодження проекту землеустрою (ст. 30 Закону, ст. ст. 186 - 186-1 Земельного кодексу України); складові проекту землеустрою (ст. ст. 25, 47 Закону);- необхідність проведення державної експертизи (ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації"); порядок затвердження проекту землеустрою (ст. 186 Земельного кодексу України).

Як вірно зазначив відповідач, враховуючи те, що метою прийняття Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою" від 02 червня 2015 року №497-VIII є сааме уніфікація процедур розробки проекту землеустрою та зменшення обсягу підзаконних нормативно-правових актів, яким вказане питання було врегульовано , існування постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. №1094 "Про затвердження Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення" є недоцільним.

Так, як правильно зазначено судом першої інстанції, відповідне правове регулювання спірних правовідносин нормативно визначено з 27 червня 2015 року із набранням чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою" від 02 червня 2015 року №497-VIII (далі по тексту - Закон №497-VIII).

Як зазначалося, зі змісту даного нормативно-правового акту слідує, що метою останнього є уніфікація процедур розробки проекту землеустрою та зменшення обсягу підзаконних нормативних актів, якими вказане питання було врегульовано.

Як вбачається зі змісту Постанови №1094, остання прийнята у 2004 році на виконання вимог статті 47 Закону України "Про землеустрій" у редакції від 22 травня 2003 року, частина 4 якої передбачала, що порядок розробки проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У такій редакції стаття 47 Закону України "Про землеустрій" існувала до набрання чинності 27 червня 2015 року Законом №497-VIII, яким викладено, зокрема, статтю 47 Закону України "Про землеустрій" у новій редакцій, яка не містить відсилочних норм до підзаконних нормативних актів.

Як зазначалося, відповідно до пояснювальної записки до проекту Постанови №668 ,необхідність визнання такою, що втратила чинність, Постанови №1094, прямо передбачено пунктом 4 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №497-VIII, яким зобов'язано Кабінет Міністрів України у шестимісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Уряд при прийнятті пункту 2 Постанови №688 діяв у відповідності до наданих йому Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України "Про землеустрій" повноважень на реалізацію положень Закону №497-VIII, що, у свою чергу, спростовує твердження позивачів про те, що згадана постанова не відповідає акту вищої юридичної сили.

Також, як вірно зазначено судом першої інстанції, зміна способу закріплення правової регламентації спірних правовідносин та відображення їх у декількох нормативно-правових актах, не може свідчити про втрату особою права на реалізацію положень як статті 116 Земельного кодексу України, так і приписів статті 47 Закону України «Про землеустрій».

Як слідує з поданих апелянтом матеріалів, на його думку, порядок розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно - заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико - культурного призначення, що визначений Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій» не регулює багатьох питань що стосуються розроблення проектів землеустрою. Також, вважає, що оскаржувана постанова Кабінету Міністрів України ширше регулювала вказані питання ніж Земельний кодекс України та Закон України «Про землеустрій».

Однак, повнота врегулювання законодавцем порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно - заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико - культурного призначення не є предметом даного спору.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу, Представництва Американського об'єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Представництва Американського об'єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2018 року року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Файдюк В.В. Чаку Є.В.
Повний текст постанови виготовлено 21 грудня 2018 року