Справа № 826/11728/16
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого судді Лічевецького І.О., суддів Мельничука В.П., Земляної Г.В., при секретарі Бродацькій І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2018 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та визнання біженцем,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Державної міграційної служби України, у якому просив: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014 року №722-14; визнати його біженцем відповідно до положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що він є сином ОСОБА_2 , який приймав активну участь у встановленні законності та захисту територіальної цілісності України в складі 28 сотні самооборони Майдану, приймав участь у подіях на майдані з січня 2014 року по квітень 2014 року, з 12.08.2014 по 01.03.2015 в складі військової частини ПП В0624 Збройних Сил України приймав активну участь у зоні проведення Антитерористичної операції. На думку позивача, повернення до Росії призведе до його переслідування, оскільки спецслужби Російської Федерації неодноразово цікавились інформацією про батька, члени родини, які перебувають на території Російської Федерації, повідомляють про те, що вони знаходяться під постійним наглядом відповідних органів.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2018 року позов задоволено частково: скасовано рішення Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року №722-14. У задоволенні решти адміністративного позову відмовлено.

Також, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, зобов`язавши Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з недоведеності позивачем обґрунтованості побоювань зазнати переслідування в країні походження внаслідок політичних переконань, тому вимога про зобов`язання відповідача визнати ОСОБА_1 біженцем залишена без задоволення.

Разом із тим, суд першої інстанції дійшов до висновку, що систематичні політичні переслідування громадян України та інших осіб на тлі військової агресії Російської Федерації проти України, тимчасової анексії частини території України, відсутність справедливого правосуддя протягом 2015-2017, що констатовано міжнародною правозахисною організацією, є достатнім підтвердженням обґрунтованості побоювання позивача зазнати особистого переслідування в разі повернення до країни походження, внаслідок того, що батько позивача приймав участь у подіях на Майдані під час Революції Гідності та протистояв як доброволець проти незаконних озброєних формувань та військ Російської Федерації на сході України під час Антитерористичної операції.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в повному обсязі у задоволенні позову.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що на території Російської Федерації позивач особисто не переслідувався, загроз його життю та свободі не надходило, всі посилання на можливу загрозу життю не мають обґрунтованого характеру і схиляються в бік батька, але події, пов`язані з батьком на момент їх здійснення не відображалися на синові. Відтак, на думку відповідача, у позивача відсутні підстави необхідні для надання додаткового захисту, які передбачені пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Окрім того, відповідач вказує на те, що питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не віднесене до компетенції суду, а відповідно до положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» віднесене до виключної компетенції Державної міграційної служби.

Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом установлено, що згідно з матеріалами справи №2014 DP 0023 ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Новоросійськ Російської Федерації. Позивач неодружений, за національністю грузин, за релігійними переконаннями християнин, має закінчену середню освіту та неповну вищу, є військовозобов`язаним, в армії строкову службу не проходив, стверджує, повідомив під час співбесіди, що обліковується у військкоматі м. Новоросійськ у Російській Федерації. Мати та брат залишились на території Російської Федерації у м. Новоросійськ, батько знаходиться в Україні з жовтня 2013 року. До України позивач прибув 30.08.2014 на підставі національного паспорта громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 , який виданий відділом міста Новоросійськ відділом УФМС Росії по Краснодарському краю у м. Новоросійськ 30.09.2013.

Позивач звернувся з заявою-анкетою 05.09.2014 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повідомивши, що йому загрожує небезпека через його політичні погляди та його батька, який приймав участь в подіях на майдані та захищав територіальну цілісність, незалежність України в рядах батальйону «Айдар», перебуваючи на території Російської Федерації позивач був потенційним приводом для шантажу його батька, існувала ймовірність призову позивача на військову службу та направлення його на непідконтрольну Україні територію.

Рішенням ДМС України від 19.12.2014 №722-14 позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням Державної міграційної служби в Дніпропетровській області позивачу направлено повідомлення від 30.12.2014 №1201/18261, у якому зазначено, що відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено у визнані його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Уважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся у суд із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Звертаючись із до відповідача щодо надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, позивач посилався на те, що має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за свої політичні переконання, оскільки не підтримує політику Російської Федерації щодо України, не бажає служити в збройних силах Російської Федерації з підстав можливого направлення для проходження служби на територію України, його батько приймав участь у подіях на Майдані під час Революції Гідності та воював у складі Збройних Сил України проти незаконних озброєних формувань та окупаційних військ Російської Федерації.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено наявності підстав, які б підтверджували обґрунтованість побоювання зазнати переслідування саме внаслідок його політичних переконань, оскільки в своїх поясненнях позивач не повідомив про факти його переслідування за незгоду з політикою Російської Федерації щодо України, не зазначив про здійснення будь-якої діяльності, яка б підтверджувала його політичні переконання. При цьому, зміст доводів позивача зводиться до того, що він, підтримуючи свого батька (учасника Революції гідності та Антитерористичної операції), в разі повернення до Російської Федерації зазнаватиме переслідування у зв`язку з діяльністю батька.

Отже, підстави для визнання позивача біженцем згідно пункту 1 частини 1 статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

Разом з тим, як вірно вказано Окружним адміністративним судом м. Києва, на позивача поширюються положення пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», з огляду на наступне.

З матеріалів справи убачається, що позивач прибув до України 30.08.2014 за національним паспортом громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 та відповідно до статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» 05.09.2014 звернувся з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підтвердження обставин зазначених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.09.2014 позивачем надано копію посвідчення самооборони майдану №2013 ОСОБА_2 (батька).

Окрім того, до матеріалів судової справи долучено: копію характеристики ОСОБА_2 , виданої начальником штаба Грузинського взводу 28 сотні Самооборони Майдану, відповідно до якої особа характеризується позитивно; лист військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 22.09.2015 №2613, відповідно до якого ОСОБА_2 після вторгнення російських військ на територію України та в ході проведення Антитерористичної операції в якості добровольця перебував в розташуванні військової частини польова пошта НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) та надавав допомогу в підготовці її особового складу; нотаріально посвідчену заяву народного депутата ОСОБА_3 , відповідно до якої ОСОБА_2 приймав участь в бойових діях у зоні проведення Антитерористичної операції на території Луганської області в період з 12.08.2014 по 01.03.2015, безпосередньо приймав участь в бойових зіткненнях у складі 2-ї роти військової частини ПП НОМЕР_4 у смт. Хрящувате Луганської області в період з 12.08.2014 по 22.08.2014, здійснював охорону Луганської ТЕС та зони розмежування; фотокопію ордену «За вірність народу України» та посвідчення від 12.06.2016 №11 до нього.

Зміст наведених документів відповідачем не спростовується.

Також, згідно з посвідченням НОМЕР_5 ОСОБА_2 (батько позивача) визнаний особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС України від 23.04.2018 №142-18, посвідчення дійсне до 23.04.2023.

Згідно ст.ст. 1-2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII внаслідок збройної агресії Російської Федерації тимчасово окуповано з 20.02.2014 Автономну Республіку Крим та місто Севастополь.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 №2268-VIII визнано збройну агресію Російської Федерації, яка розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, визнано, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України,

В доповідях Amnesty International за 2016/17 роки, а також за 2017/18 роки щодо дотримання прав людини в світі зазначено про несправедливі судові процеси в Російській Федерації та про введення нових обмежень свободи висловлення думки, об`єднання та мирних зібрань. За даними незалежних спостерігачів на кримінальних та адміністративних процесах систематично порушується право на справедливий суд.

Постановою Верховної Ради України «Про Звернення Верховної Ради України до парламентарів іноземних держав та парламентських асамблей міжнародних організацій щодо засудження політичних репресій Російської Федерації проти громадян України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та звільнення політичних в`язнів громадян України» від 01.03.2018 №2312-VIII затверджено звернення Верховної Ради України до парламентарів іноземних держав та парламентських асамблей міжнародних організацій щодо засудження політичних репресій Російської Федерації проти громадян України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та звільнення політичних в`язнів громадян України. Звертаючись до міжнародної спільноти Парламент України просить використати всі можливі міжнародні політико-дипломатичні та санкційні механізми щодо Російської Федерації з метою негайного звільнення нею всіх заручників, захоплення яких спричинене збройною агресією Російської Федерації проти України, а також звільнення громадян України, які незаконно утримуються Російською Федерацією за безпідставними та політично вмотивованими звинуваченнями.

Колегія суддів уважає, що наведені обставини свідчать про потенційну загрозу для позивача в разі його повернення до Російської Федерації в зв`язку з діяльністю його батька та перебування на території України з серпня 2014 року.

Як вірно вказано судом першої інстанції, така загроза може виходити з боку силових органів та може полягати в затриманні позивача, звинуваченні в державній зраді, тероризмі, інших злочинах проти безпеки, незалежності Російської Федерації.

Отже, систематичні політичні переслідування громадян України та інших осіб на тлі військової агресії Російської Федерації проти України, тимчасової анексії частини території України, відсутність справедливого правосуддя протягом 2015-2017, що констатовано міжнародною правозахисною організацією, є достатнім підтвердженням обґрунтованості побоювання позивача зазнати особистого переслідування в разі повернення до країни походження, внаслідок того, що батько позивача приймав участь у подіях на Майдані під час Революції Гідності та протистояв як доброволець проти незаконних озброєних формувань та військ Російської Федерації на сході України під час Антитерористичної операції.

Відтак, наявні підстави для надання позивачу додаткового захисту відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» в зв`язку з систематичним порушенням прав людини в Російській Федерації (політичні переслідування з огляду на збройну агресію проти України, відсутність справедливого суду в таких справах) та небажання позивача повернутися до країни походження внаслідок побоювання зазнати переслідування, що становить загрозу безпеці, свободи та може призвести до нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Не заслуговують на увагу покликання апелянта на те, що питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» віднесене до виключної компетенції Державної міграційної служби та є дискреційними повноваженнями саме відповідача, що, на думку останнього, не враховано окружним судом, з огляду на наступне.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно п.25 постанови Пленуму ВАСУ від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами ЄСПЛ виробив позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди мають проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питання правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» (CASE OF DRUZSTEVNI ZALOZNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

Отже, орган міграційної служби повинен мотивувати своє рішення (висновок) і суд має право контролювати обґрунтованість такого рішення.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №813/901/16.

Право особи на доступ до суду, згідно з Конвенцією, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією» тобто, судом що має достатні та ефективні повноваження щодо повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (рішення ЄСПЛ у справах OBERMEIER v. AUSTRIA, GRANDE STEVENS v. ITALY).

Аналізуючи встановлені судом обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо необхідності зобов`язати відповідача визнати ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, місцевий суд обрав правильний спосіб захисту порушених прав позивача, оскільки за обставин справи, що розглядається не має потреби у повторному розгляді заяви позивача, позаяк це не забезпечить належного захисту його прав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини 1 статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 34, 243, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2018 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 26 грудня 2016 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя Г.В.Земляна