Справа № 0340/1472/18
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/2618/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Большакової О.О., Глушка І.В.

за участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року (головуючий суддя в суді першої інстанції ОСОБА_1, м. Луцьк) у справі №0340/1472/18 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

31 липня 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Волинській області в якому просив визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 09.07.2018р. про збільшення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 09.07.2018 року №.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Волинській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 8 810 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, його оскаржило Головного управління ДФС у Волинській області, яке в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, в звязку з чим просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апелянт свої вимоги мотивує тим, що в ході проведення перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_2 на порушення вимог ст. 201 Податкового кодексу України, в податкових накладних на реалізацію продукції громадянам-покупцям не містили реквізитів покупців (не було зазначено адресних та ідентифікаційних даних) та були складені загальними накладними на «кінцевого споживача», що не дає змоги ідентифікувати одну зі сторін господарської операції.

Видаткові накладні на реалізацію продукції ФОП ОСОБА_2 громадянам-покупцям не містили жодних ідентифікаційних даних, зокрема особистого підпису або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Для отримання можливості порівняльного аналізу цін на товар реалізований ФОП ОСОБА_2 у перевіреному періоді та ринкових цін на аналогічний товар. 25.05.2018 року апелянтом було направлено листи до Державної інспекції з контролю за цінами у Волинській області №9596/10/03-20-13-06-09, ГУ Статистики у Волинській області № 9597/10/03-20-13-06-09, які склалися в період з 01.01.2016 р. по 31.12.2017 р. на відповідні продукти. Станом на 07.06.2018 року на зазначену в запитах продукцію відповідь по окремих видах відсутня.

Згідно проведеного аналізу співставлення цін, було встановлено, що оптові ціни реалізації продукції юридичним особам суттєво відрізняються (вищі) від цін реалізації продукції фізичним особам -громадянам в середньому на 11,04%.

Враховуючи встановлені в ході проведення перевірки розрахункові ринкові ціни, що діяли в перевіреному періоді на фактично реалізовану ФОП ОСОБА_2 продукцію, апелянтом під час перевірки було здійснено розрахунок суми заниження податкових зобовязань в результаті здійснення операцій з реалізації товарів фізичним особам -громадянам.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ГУ ДФС у Волинській області проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_2 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року, за результатами якої складено акт від 07.06.2018 року №9018/03-20-13-07/НОМЕР_1 у якому зазначено порушення ФОП ОСОБА_2 п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 190.1 ст. 190 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 908 498 грн., а саме за грудень 2016 року на суму ПДВ 431 787 грн. та за грудень 2017 року на суму 476 711 грн.

На підставі даного акту перевірки ГУ ДФС у Волинській області винесено податкове повідомлення-рішення від 09.07.2018 року №, якими збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 1 135 622,50 грн. в тому числі 908 498 грн. за основним платежем та 227 124,50 грн. за штрафними санкціями.

Відповідно до п.14 Порядку заповнення податкової накладної затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 31.12.2015 № 1307 встановлено, що податкова накладна складається за щоденними підсумками операцій (якщо податкова накладна не була складена на ці операції) у разі здійснення постачання товарів/послуг за готівку кінцевому споживачеві (який не є платником податку), розрахунки за які проводяться через касу / реєстратори розрахункових операцій або через банківську установу чи платіжний пристрій (безпосередньо на поточний рахунок постачальника).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Таким чином, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

В своїй діяльності для готівкових розрахунків з покупцями (переважно не платниками ПДВ) позивач застосовує реєстратор розрахункових операцій, належним чином зареєстрований у органах податкового контролю.

Відповідно до п.2.2 Положення «Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

За приписами пунктів 1.2, 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління НБУ від 15.12.2004 року №637 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) оприбуткування готівки - це проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі обліку розрахункових операцій.

Відповідно до п. 1.2 вищевказаного Положення книга обліку розрахункових операцій (КОРО) - прошнурована і належним чином зареєстрована в органах державної податкової служби України книга, що містить щоденні звіти, які складаються на підставі відповідних розрахункових документів щодо руху готівкових коштів, товарів (послуг). Як встановлено судом, позивачем здійснено реєстрацію та ведеться книга обліку розрахункових операцій, про що зазначено у Акті планової перевірки.

Згідно абз.2 п.201.11 ст.201 ПКУ у разі використання платниками для розрахунків із споживачами реєстраторів розрахункових операцій касовий чек повинен містити дані про загальну суму коштів, що підлягає сплаті покупцем з урахуванням податку, та суму цього податку, що сплачується у складі загальної суми.

Позивачем в повному обсязі відображено обсяг готівки за кожен робочий день періоду перевірки.

Відповідно до п.п. а) п. 187.1 ст.187 ПК в разі постачання товарів/послуг за готівку датою виникнення податкових зобов'язань вважається дата оприбуткування коштів у касі платника податку.

Зазначена податкова накладна виписується на підставі показників РРО (касових звітів), в яку вноситься щоденний підсумок обсягів проданих товарів.

Перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_2 щоденно за наслідками роздрукованих 2-звітів виписувалися загальні податкові накладні на кінцевого споживача. Дані накладні обліковувалися ним у розділі II Реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, зведені результати яких відображені у податкових деклараціях платника податку з ПДВ відповідних звітних періодів. Всі суми, отримані готівкою через РРО, за наслідками оприбуткування в КОРО обліковувалися позивачем в книзі обліку доходів і витрат.

Вимогами до фіскальних касових чеків, що видаються покупцям через РРО, не передбачено зазначення інформації про отримувача цього чеку (покупця товару), а тому продавець товару не володіє інформацію про персоналізацію покупців, що придбавають товар за готівку.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що законодавцем передбачено особливий порядок ведення бухгалтерського та податкового обліку при продажу товарів за готівку, що описаний вище. Такі особливості його бухгалтерського обліку контролюючий орган помилково трактує, як порушення податкового законодавства.

Щодо аналізу співставлення цін податковим органом, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Перевіркою ГУ ДФС у Волинській області встановлено, що позивач реалізовує продукцію юридичним особам та громадянам за цінами, вищими за її собівартість, від чого отримує прибуток, з якого вчасно сплачує усі податки та збори. Отже ним досягається основна мета господарської діяльності - отримання прибутку. При цьому у п.2.5.1 акту у 9 абзаці сторінки 18 зазначено, що ціна реалізації товару на кінцевого споживача відрізняється від ціни реалізації юридичним особам в середньому лише на 11,04%.

Відповідно до ст. 6 Господарського кодексу України та ст. 3 Цивільного кодексу України загальним принципом господарювання є свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Частиною 1 ст. 42, ч. 1 ст. 43 ГК України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Статтею 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 190 ГК України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійна за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про ціни та ціноутворення» суб'єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують: вільні ціни та державні регульовані ціни. Ціни на товари, які призначені для реалізації на внутрішньому ринку України, установлюються виключно у валюті України, якщо інше не передбачено міжнародними угодами, ратифікованими Україною, та постановами Кабінету Міністрів України.

Статтею 11 Закону України «Про ціни та ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Відповідно до п. 8 підрозділу 10 розділу XX ПК України у випадках, визначених Податковим кодексом України, до вступу в дію ст.39 цього кодексу застосовується п.1.20 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Згідно до п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» встановлені наступні правила визначення звичайних цін. Якщо цим пунктом не передбачено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склались на ринку ідентичних (за їх відсутності однорідних) товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пп. 1.20.2 п.1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» для визначення звичайної ціни товару (роботи, послуги) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються спів ставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована.

При цьому враховуються звичайні ціни при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Саме тому націнку на реалізацію товару позивач визначає відповідно до багатьох факторів ризику підприємницької діяльності та комерційних умов, в тому числі: умов та строків оплати (відтермінування оплати) партії товару; фасування товару; країни виробника; якості товару; обсягів партії товару; збуту неліквідних або низьколіквідних товарів; сезонних та інших коливань споживчого попиту; закупівельних цін.

Згідно п.п.14.1.219 п.14.1 ст.14 ПК України ринкова ціна - ціна, за якою товари передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари, а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари, а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів у порівняних економічних (комерційних) умовах.

Таким чином, за відсутності відомостей про оптові ринкові ціни на аналогічний товар, не можна порівнювати ціни реалізації позивачем продукції юридичним особам та ціни на реалізацію товару громадянам - кінцевим споживачам без врахування економічних (комерційних) умов у яких вони здійснюються.

Також судом першої інстанції вірно зазначено, що зі змісту акту перевірки (абз.7 стор.18) видно, що ціни реалізації ним продукції за період перевірки 2016-2017 роки порівнюються ревізором із цінами 2015 року.

Відповідно до пп. 14.1.71 п.14.1 ст.14 ПК України звичайна ціна-ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Згідно п. 188.1 ПК база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів. При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції, за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення.

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або нені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань.

Тому висновок про заниження валового доходу під час реалізації продукції фізичним особам (не платникам ПДВ) ґрунтується лише на безпідставних припущеннях, невірному (вибірковому) трактуванні норм законодавства та надуманому співставленні цін абсолютно різних комерційних умов.

Врахувавши наведене, судом першої інстанції дано вірно правову оцінку спірним правовідносинам, а саме, про безпідставність податкового повідомлення-рішення від 09.07.2018 року №, якими збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 1 135 622,50 грн. в тому числі 908 498 грн. за основним платежем та 227 124,50 грн. за штрафними санкціями.

Взявши до уваги викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, висновки суду є правильними, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року у справі №0340/1472/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повний текст постанови складений 27 грудня 2018 року.