Справа № 766/20775/17
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 766/20775/17

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Ковбій О.В.
П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Херсонської міської ради на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Херсонської міської ради про визнання протиправними та скасування рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати Рішення Херсонської міської ради від 20 лютого 2015 року №1724 "Про затвердження містобудівної документації - "План зонування території м.Херсона (регламент забудови, переважні та допустимі види забудови та використання земельних ділянок)" та науково-проектної документації "Історико-архітектурний опорний план, межі і режими використання зон охорони пам'яток та історичних ареалів м. Херсона" в частині віднесення належної позивачу на праві оренди земельної ділянки площею 1000 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої в АДРЕСА_1, до категорії змішаної багатоквартирної житлової та громадської забудови Ж-3; визнати незаконним та скасувати Рішення Херсонської міської ради від 05 вересня 2017 року №882 "Про відмову громадянам у дозволі на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність, спільну сумісну власність і в оренду земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки) та під будівництво індивідуального гаража", в частині відмови позивачу в дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої в АДРЕСА_1; зобов'язати Херсонську міську раду повторно розглянути заяву позивача щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої в АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог, на ряду з іншим, зазначалось, що рішенням XV сесії міської ради VII скликання від 05 вересня 2017 року № 882 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність та спільну сумісну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд. Підставами відмови відповідач зазначає невідповідність містобудівної документації - Плану зонування території міста Херсон, затвердженому рішенням міської ради від 20 лютого 2015 року № 1724 (земельна ділянка розташована у підзоні змішаної багатоквартирної житлової та громадської забудови Ж-3, у межах санітарно-захисної зони). Позивач вважає ці рішення протиправними, оскільки орган місцевого самоврядування не мав законних підстав для відмови у наданні дозволу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2018 року позовні вимоги було задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував рішення Херсонської міської ради від 05 вересня 2017 року №882 «Про відмову громадянам у дозволі на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність, спільну сумісну власність і в оренду земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки) та під будівництва індивідуального гаража» від 05 вересня 2017 року №882 підлягає скасуванню в частині відмови ОСОБА_2 в дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої в АДРЕСА_1. Також, суд зобов'язав Херсонську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_2 щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої в АДРЕСА_1. В решті позову було відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду Херсонська міська рада подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Обставини справи.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_2 належить 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1.

13 лютого 2006 року Херсонська міська рада та ОСОБА_2 уклали договір оренди земельної ділянки. Договір зареєстровано у Херсонській міській філії Державного підприємства «Херсонський регіональний центр державного земельного кадастру», про що в книзі 4АА001969 записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис 02 березня 2006 року № 52.

Відповідно до пункту 1 Договору Херсонська міська рада на підставі рішення міської ради від 26 жовтня 2005 року № 943 надає, а громадянин ОСОБА_2 приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівельних споруд, яка знаходиться у АДРЕСА_1. Строк дії договору до 26 жовтня 2010 року.

Відповідно до додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки від 02 березня 2006 року № 52 від 30 грудня 2013 року договір укладено на 5 років. Термін дії договору з 26 жовтня 2010 року (момент закінчення строку дії попереднього договору оренди) до 26 жовтня 2015 року.

Судом встановлено, що рішенням VI сесії міської ради VII скликання від 25 березня 2016 року № 122 поновлено договори оренди земельних ділянок із моменту закінчення строку їх дії шляхом укладення додаткових угод до договорів, укладених Херсонською міською радою та ОСОБА_2 - площею 0,1000 га, по АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, строком на 15 років.

Згідно даних з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна орендарем земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, строк до 26 жовтня 2030 року.

Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої в АДРЕСА_1.

За наслідками розгляду заяви Херсонська міська рада підпункту 1.13 пункту 1 рішення XV сесії міської ради VII скликання від 05 вересня 2017 року № 882 відмовила позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою відведення у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_1, на підставі пункту 7 статті 118 Земельного кодексу України, у зв'язку з невідповідністю містобудівній документації - Плану зонування території міста Херсон, затвердженому рішенням міської ради від 20 лютого 2015 року № 174 (земельна ділянка розташована у підзоні змішаної багатоквартирної житлової та громадської забудови Ж-3с, у межах санітарно-захисної зони).

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка не відноситься до жодної з категорій земель, які не можуть належати на праві приватної власності, тому суд вважав, що позивачу відмовлено у задоволенні клопотань про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, які не передбачені законодавством. Також, суд вважав, що маючи легітимно на праві приватної власності нерухоме майно, позивач мав щонайменше законні очікування на набуття речових прав щодо земельної ділянки, на якій воно розташоване, оскільки приписи чинного земельного законодавства передбачають перехід таких прав у разі переходу права власності на нерухоме майно.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України Про регулювання містобудівної діяльності та Земельного кодексу України.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи, а саме прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Згідно п."б" частини 1 статті 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно частин 6 та 7 статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частини 2 та 3 статті 123 ЗК України).

З аналізу наведених норм права вбачається, що ЗК України регламентовано перелік правових підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, який, на думку колегії суддів, є виключний та не підлягає розширеному тлумаченню.

Так, з матеріалів справи вбачається, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відводу земельної ділянки була невідповідність розташування ділянки містобудівній документації - Плану зонування території міста Херсон, а саме: земельна ділянка розташована у підзоні змішаної багатоквартирної житлової та громадської забудови Ж-3с, у межах санітарно-захисної зони, де неможливе будівництво.

Разом з тим, положеннями статті 18 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності (далі Закон) план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об'єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об'єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

Відповідно до положень частини 3 статті 18 Закону зонування території здійснюється, зокрема, з урахуванням попередніх рішень щодо планування і забудови території; відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій.

З аналізу наведеного можна дійти висновку, що спірної земельної ділянки, яка має дійсне цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівельних споруд, відповідачем розроблено план зонування території без врахування попередніх рішень щодо планування і забудови території та основних елементів планувальної структури територій, які станом на момент розробки такого плану зонування території вже буди чинними, в тому числі, на підставі рішень самого відповідача, що свідчить про необґрунтованість відмови позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з підстав, визначених в рішенні Херсонської міської ради від 05 вересня 2017 року №882 «Про відмову громадянам у дозволі на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність, спільну сумісну власність і в оренду земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки) та під будівництва індивідуального гаража» від 05 вересня 2017 року №882.

Як було зазначено, вище 13 лютого 2006 року Херсонська міська рада та ОСОБА_2 уклали договір оренди спірної земельної ділянки, цільове призначення якої згідно пункту 5 вказаного договору є - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівельних споруд. Крім того, в договорі зазначено, що земельна ділянка передається саме для будівництва та обслуговування жилого будинку, який і було збудовано на законних підставах у 2007 - 2008 роках з за реєстрацією права власності.

З аналізу наведеного вбачається, що, зокрема, станом на 2006 рік (дата укладення первинного договору оренди), 2013 рік (дата укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки), 2016 рік (дата поновлення договорів оренди земельних ділянок із моменту закінчення строку їх дії) відповідач констатував та вчиняв юридично значимі дії, що свідчать про його згоду на будівництво та обслуговування жилого будинку на спірній земельній ділянці, що також свідчить про безпідставність відмови позивачу в зв'язку з тим, що земельна ділянка розташована у підзоні змішаної багатоквартирної житлової та громадської забудови Ж-3с, у межах санітарно-захисної зони, а тому будівництво там неможливе.

Крім того, згідно частини 1 статті 120 ЗК України (в редакції з 05 листопада 2009 року) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина 2 статті 120 ЗК України).

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (частина 4 статті 120 ЗК України).

Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти, крім об'єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим) (частина 6 стаття 120 ЗК України).

Відповідно до частини 1 статті 120 ЗК України (у редакції до 05 листопада 2009 року) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (частина 2 стаття 120 ЗК України).

З урахуванням наведених положень, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що належність особі на праві власності нерухомого майна зобов'язує її набути передбаченого законодавством речового права на земельну ділянку, на якій воно розташоване, зокрема, права власності. Також, законодавство передбачає випадки, коли таке право виникає з факту набуття права власності на нерухоме майно.

Тому з урахуванням положень статті 19 Конституції України у випадку, коли суб'єкт, уповноважений на розпорядження земельною ділянкою, є органом державної влади чи місцевого самоврядування, він не вправі перешкоджати без передбачених законом підстав у реалізації права особи на отримання у власність чи користування земельної ділянки, на якій знаходиться належне їй на законних підставах нерухоме майно, тобто приведення реального статусу земельної ділянки до правового.

Крім того, слід зазначити, що за змістом статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

В свою чергу, Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загальновизнаних стандартів захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення статті 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом статті 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, наприклад, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, Європейський суд з прав людини також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення від 2 листопада 2004 року в справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об'єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, характерного для України, як і в цілому для держав континентальної системи права, Європейський суд з прав людини тлумачить поняття "майно" (possessions) набагато ширше й у контексті ст.1 Першого протоколу під "майном" розуміє не тільки "наявне майно" (existing possessions), але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи (assets)).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно "суспільний інтерес" (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). Європейський суд з прав людини констатує порушення державою ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Пунктом 21 рішення Європейський суд з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року акцентував увагу на Рішенні Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі "Stretch v. United Kingdom" ("Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії"), виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого, звертаючись із заявою до уповноважених органів та виконуючі визначені чинним законодавством умови, а також дотримуючись відповідного порядку, заявник мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

В даному конкретному випадку суд вважає, що маючи легітимно на праві приватної власності нерухоме майно, позивач мав щонайменше законні очікування на набуття речових прав щодо земельної ділянки, на якій воно розташоване, оскільки приписи чинного земельного законодавства передбачають перехід таких прав у разі переходу права власності на нерухоме майно.

Отже, ці законні очікування є майном у сенсі статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а відмова відповідача у їх реалізації може становити втручання в право особи на мирне володіння своїм майном.

Оцінюючи оскаржені рішення на предмет їх правомірності у контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суд виходить з того, що таке втручання не було законним, оскільки як вже було встановлено, не ґрунтувалось на підставах, визначених чинним національним законодавством.

Також, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Застосовуючи відповідний принцип у даному конкретному випадку, суд зазначає, що позивач з дозволу, на законних - договірних підставах з органом місцевого самоврядування використовує земельну ділянку, яку, наразі, бажає приватизувати. Зазначена земельна ділянка була надана в оренду позивачу у 2006 році. Предмет договору та цільове призначення землі було визначено - «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд». Станом на дату прийняття плану зонування території міста Херсон, нерухоме майно, належне позивачу вже існувало. Тому неврахування зазначеного факту Херсонською міською радою є порушенням принципу «доброго врядування», зокрема в частині послідовного та належного способу дій державного органу.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Херсонської міської ради від 05 вересня 2017 року №882 «Про відмову громадянам у дозволі на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність, спільну сумісну власність і в оренду земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки) та під будівництва індивідуального гаража» від 05 вересня 2017 року №882 підлягає скасуванню в частині відмови ОСОБА_2 в дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої в АДРЕСА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, зобов'язання судом Херсонську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_2 щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої в АДРЕСА_1 є допустимим способом захисту прав позивача, який (позивач) такий спосіб в апеляційному порядку не оскаржував.

Доводи апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішенні, ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Херсонської міської ради - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Потапчук В.О. Семенюк Г.В.