Справа № 804/7637/17
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а їн и

13 грудня 2018 року м. Дніпросправа № 804/7637/17

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Чабаненко С.В.,

суддів: Чумака С.Ю., Юрко І.В.,

за участю секретаря судового засідання Сколишева О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський пивоварний завод "Дніпро" на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.05.2018 р. в адміністративній справі №804/7637/17 за позовом Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський пивоварний завод "Дніпро" до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство Дніпропетровський пивоварний завод Дніпро звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 02.11.2017р. № та №, винесені Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 травня 2018 року в задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся зі скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач, повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не прибув, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, у в'язку з хворобою представника.

З урахуванням того, що явка учасників справи в судове засідання судом не визначалася обов'язковою, тому відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка учасників справи перешкоджає розгляду справи.

Представником відповідача надані заперечення щодо доводів апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши письмові доказ, наявні в матеріалах справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, на підставі наказу від 31.08.2017 року № 4669-п, направлення від 31.08.2017 року № 10725, посадовими особами контролюючого органу проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПАТ Дніпропетровський пивоварний завод Дніпро з питань повноти нарахування орендної плати за земельні ділянки, що перебувають у користуванні на підставі укладених з Дніпровською міською радою договорів оренди землі за період з 01.01.2016 року по 31.07.2017 року.

За результатами перевірки складено акт № 12131/04-36-14-02/30561920 від 15.09.2017 року, відповідно до висновків якого встановлено порушення п.286. ст. 286, п.288.1, 288.2, 288.3, 288.5, 288.7 ст.288 ПК України, що полягає у занижені суми орендної плати за земельну ділянку за період з 01.01.2016р. по 31.07.2017р. на загальну суму 7854539,56 грн. та неподанні позивачем податкових декларацій по орендній платі за 2016 та 2017 роки.

На підставі акту перевірки від 15.09.2017р. №12131/04-36-14-02/30561920 контролюючим органом 02.11.2017р. винесено податкові повідомлення-рішення:

- №, яким позивачу нараховано податкове зобов'язання з орендної плати у сумі 5435780,33грн. та штрафні (фінансові) санкції у сумі 2717890,16грн.;

- №, яким нараховано суму штрафних (санкцій) у розмірі 340,00грн.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції дійшов висновку щодо правомірності прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень від 02.11.2017 року № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, оскільки встановив, що орендна плата позивачем своєчасно та в повному обсязі не була перерахована.

Колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

30.10.2003 року між ПрАТ Дніпропетровський пивоварний завод Дніпро та Дніпропетровською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає на умовах цього договору земельну ділянку (кадастровий номер :04:018:0022) площею 7,9732 га, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, Індустріальний район, вул. Журналістів, 9, терміном до 30.07.2018 р., для фактичного розміщення виробничої бази. Договір нотаріально посвідчений 30.10.2003 року за № 8337. Державну реєстрацію договору здійснено 11.11.2003 року за № 4510.

Згідно п. 1.1. Договору оренди земельної ділянки, предметом договору є земельна ділянка площею 7,9732 га., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Журналістів, 9, для фактичного розміщення виробничої бази, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі м. Дніпропетровська за кадастровим номером :04:018:0022.

27.09.2006 року між ПрАТ Дніпропетровський пивоварний завод Дніпро та ТОВ СКМ Істейт був укладений договір купівлі продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Журналістів, б. 9. Даний договір підписаний сторонами, засвідчений нотаріально за № 1404, та внесений до державного реєстру правочинів за № 1603606 (а.с. 50-51, т.1), пройшов державну реєстрацію 28.09.2006 р., що підтверджено витягом з Державного реєстру правочинів від 28.09.2006 року № 2951955 (а.с. 56, т.1)

Положеннями ч.2 статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 27.09.2006 року) встановлено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ч.3 ст.7 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу 27.09.2006 року і на даний момент) до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Відповідно до вимог ст. 13 Закону України Про оренду землі договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Приписами пунктом 1 ч. 1 ст. 31 цього Закону передбачено, що договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Отже, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача, пов'язане з володінням або користуванням земельною ділянкою, припиняється автоматично в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Варто наголосити, що ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається. Договір оренди при цьому не припиняється в цілому, має місце заміна сторони в зобов'язанні.

Доводи апелянта стосовно того, що судовими рішеннями у справах № 804/2207/14, 804/6030/15, 804/6033/15, 804/1852/16, які набрали законної сили встановлено припинення договору оренди від 30.10.2003 року, колегія суддів розцінює критично, з огляду на те, що предметом спору у перелічених судових справах є оскарження податкових повдіомлень-рішень. Договор оренди земельної ділянки від 30.10.2003 року, укладений між ПрАТ Дніпропетровський пивоварний завод Дніпро та Дніпропетровською міською радою та в судовому порядку не був розірваний чи припинений. Відповідні докази в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що з 27.09.2006 року (день купівлі-продажу нерухомості) у ЗАТ Дніпропетровський пивоварний завод Дніпро автоматично припинилося, а у ТОВ СКМ Істейт виникло право користування (оренди) спірною земельною ділянкою площею 3.5807 га за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Журналістів, 9.

При цьому, Договір оренди земельної ділянки, укладений 30 жовтня 2003 року між Дніпропетровською міською радою та Закритим акціонерним товариством Дніпропетровським пивоварним заводом Дніпро, не припинив дію в цілому, та лише відбулася заміна сторони в зобов'язанні.

Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Наведене узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом України у постанові від 8 червня 2016 року (справа №21-804а16), постанові від 12 вересня 2017 року (справа №21-3078а16), постанові Верховного Суду від 03 березня 2018 року у справі № 904/296/17.

Відповідно до вимог п. 288.1 ст. 288 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Згідно пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки.

Пунктом 288.7 ст. 288 ПК України передбачено, що податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.

Відповідно до вимог п. 286.1 та п. 286.2 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Згідно п. 287.1 ст. 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Вищого господарського суду України від 10.04.2013 р. по справі № 28/5005/8618/2012 за касаційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області, скасовано постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.12.2012 р. та постанову господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2012 р. в частині відмови прокурору у задоволенні його позовних вимог до Дніпропетровської міської ради, та прийнято рішення, яким, зокрема, змінено п.3.2 Договору оренди земельної ділянки від 30.10.2003 р., укладеного між Дніпропетровською міською радою та Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський пивоварний завод «Дніпро», посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 8337, державна реєстрація якого відбулась 11.11.2003 р. за № 4510, та викладено його у наступній редакції:

« 3.2. Річна орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі (у гривнях) у розмірі 1 863 120, 34 грн., не є сталою та може змінюватись у разі зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки та обчислюється відповідно до Податкового кодексу України у мінімальному розмірі орендної плати, що встановлюється цим кодексом.

Таким чином розмір орендної плати визначений у розмірі податку на землю та відповідно до приписів ст. 288 Податкового Кодексу України становить 3% відсотки нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем за 2016, 2017 роки подані до контролюючого органу податкові декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) 25.01.2016 року та 19.01.2017 року відповідно (а.с. 114-120, т.1,).

Зазначені декларації за формою та терміном подачі як з орендної плати за землю так і з податку на землю є ідентичними, та були прийняті податковим органом, що не заперечується учасниками справи.

Сплата податку на землю площею 4,3926 га з кадастровим номером :04:018:0022 за перевіряємий період здійснювалась позивачем з розрахункового рахунку, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, наявними в матеріалах справи (а.с. 73-88, т.2).

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного та постанови Вищого господарського суду України від 10.04.2013 р. по справі № 28/5005/8618/2012, приписів ст. 288 ПК України розмір орендної плати за землю та розмір податку на землю становить 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, тобто розрахована у належному розмірі.

При цьому, як вбачається з акта перевірки та висновків, викладених податковим органом у відповіді на заперечення на акт перевірки, під час розрахунку податкового зобов'язання податковим органом не вірно застосовано розрахункову площу земельної ділянки, яка залишалась у користуванні позивача з урахуванням укладеного договору купівлі-продажу від 27.09.2006 року.

Також, колегією суддів враховується, що позивачем при розрахунку та поданні відповідних декларації з плати за землю у 2016, 2017 роках не вірно застосовано нормативну грошову оцінку землі. Так, представником позивача зазначено, що при розрахунку використовувалась нормативна грошова оцінка землі за 2010 рік (а.с.60, т.2).

При цьому відповідно до витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :04:018:0022 нормативна грошова оцінка зазначеної земельної ділянки за 2016 рік становить 144 672 867,60грн , та за 2017 рік - 255 589 348,41 грн. (а.с.91-92, т.2).

Таким чином з урахуванням того, що в користуванні позивача залишилась земельна ділянка площею 4,3926 га, та з урахуванням нормативної грошової оцінки за 2016 та 2017 роки, сплаті підлягала суму плати за землю в розмірі 4 327 227,53 грн., у т.ч. за 2016 рік 2 391 097.82 грн., за 2017 рік 1 936 129,70грн. При цьому позивачем сплачено плати за землю за перевіряємий період в розмірі 3 059 671.44 грн.

Отже, у звітних періодах позивач мав донарахувати недоплачену плату за землю в розмірі 1 267 556,09грн.

спірне податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 02.11.2017 року на сумі недоплаченої плати за землю в розмірі 1 267 556,09 грн. є правомірними.

Згідно частини першої статті 43 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Відповідно до частини п'ятої статті 78 БК України податки і збори та інші доходи місцевого бюджету визнаються зарахованими до місцевого бюджету з дня зарахування відповідно на єдиний казначейський рахунок та рахунки, відкриті в установах банків державного сектору згідно з частиною другою цієї статті, і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Пунктом 22.4 статті 22 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем фактично здійснено перерахування до відповідного бюджету плати за землю площею 4,3926 га з кадастровим номером :04:018:0022, з урахуванням договору купівлі-продажу від 27.09.2006 року, в тому самому розмірі, що і орендна плата, а саме 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, до того самого бюджету, тому наведене, має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова, яка не має наслідків у вигляді недоотримання надходжень відповідним бюджетом, та як наслідок, не призведе до подвійного оподаткування в даному випадку платою за землю.

Вказані висновки колегією суддів здійснені з урахуванням правової позиції Верховного Суду України у справі № 21-377а15 (постанова ВСУ від 16 червня 2015 року), яка відповідно до вимог ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України повинна враховуватись судами при застосуванні правових норм в аналогічних правовідносинах.

Що стосується правомірності накладення штрафу в розмірі 50 % від суми грошового зобов'язання, визначеного податковим органом, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів п.п.123.1 ст. 123 ПК України визначено, що у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Отже, враховуючи попередні висновки судів у справах щодо оскарження податкових повідомлень-рішень за попередні періоди, колегія суддів вважає, що повторності порушення протягом 1095 днів зі сплати орендної плати за землю податковим органом не доведено, а тому в даному випадку правомірним буде застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 25 % від вищезазначеної суми, що становить 316 889,02 грн.

Також, враховуючи, що позивачем засобами електронного зв'язку подавалися до контролюючого органу податкові декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) 25.01.2016 року та 19.01.2017 року відповідно, тобто у строки визначені приписами ПК України, які податковим органом були прийняті як податкова звітність, тому податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 02.11.2017 року, яким накладено на позивача штраф за неподання або несвоєчасне подання податкової звітності є протиправним та підлягає скасуванню.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи та приписи ст. 317 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 243, 139, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський пивоварний завод "Дніпро" задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.05.2018 р. в адміністративній справі №804/7637/17 скасувати.

Прийняти нове судове рішення.

Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський пивоварний завод "Дніпро" - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 02.11.2017р. №, яким Приватному акціонерному товариству "Дніпропетровський пивоварний завод "Дніпро" збільшено суму податкового зобовязання за платежем орендна плата за землю в розмірі 6 569 225,38 грн., в тому числі: 4 168 224,24 грн. за податковим зобовязанням та 2 401 001,14 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 02.11.2017р. №, яким до Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський пивоварний завод "Дніпро" застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 340 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду, відповідно до ст.ст. 328 - 329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак

суддя І.В. Юрко