Справа № 826/530/15
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/530/15 Суддя (судді) першої інстанції: Шулежко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

Суддів: Карпушової О.В.,

Степанюка А.Г.,

при секретарі: Мідянці А.А.,

за участі:

представника відповідача Пуленця А.С.

представника третьої особи Пушкар І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Кабінету Міністрів України, Національної акціонерної компанії «Нафтобаз України» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом Комунального підприємства теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Харківське обласне комунальне підприємство «Дирекція розвитку інфраструктури території», Комунальне підприємство «Чугуївтепло», Борівське комунальне підприємство теплових мереж, Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж, Комунальне підприємство «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області, Публічне акціонерне товариство «Київенерго», Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про скасування окремих положень постанови та визнання нечинним Порядку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Комунальне підприємство теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації, звернувся до суду з даним позовом, в якому просив скасувати п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу» та визнати нечинним з дати прийняття Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 444).

В обґрунтування позову зазначено, що відсутність місячного терміну для подання своїх пропозицій та зауважень до проекту постанови № 217 є дійсним та реальним порушенням прав та інтересів юридичних осіб, яких стосується цей правовий акт, що є достатньою підставою для визнання його незаконним.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2015 року адміністративний позов задоволено частково, внаслідок чого, визнано незаконним та нечинним пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 червня 2014 року № 217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу» з 02.07.2014 року. У решті позовних вимог відмовити.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідачем зазначено, що видання постанови від 18.06.2014 №217, якою затверджений Порядок, вчинено Кабінетом Міністрів України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України «Про теплопостачання», а тому жодних підстав для задоволення позовних вимог не було.

Також з цим рішенням не погодилась третя особа - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - і подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що пунктом 2 частини 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10 квітня 2014 року 31198 доповнено закон України «Про теплопостачання» статтею 19-1. Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцевих положень» Закону від 10 квітня 2014 року №1198 зобов'язано Кабінет Міністрів України протягом 3-х місяців з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом. Отже, постанова КМУ прийнята на виконання вимог закону та в межах визначеної законом компетенції органу, який її прийняв - Кабінету Міністрів України. Тобто, затвердження постановою КМУ Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником газу, безпосередньо передбачено законом.

В судовому засіданні представники відповідача та третьої особи доводи апеляційних скарг підтримали і просили скарги задовольнити.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду справи інші учасники до суду не прибули, що, відповідно до ч. 2 ст.313 КАС України, не є перешкодою для судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 18 червня 2014 року відповідачем прийнято постанову № 217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу», пунктом 1 якої затверджено Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу, що додається.

Вказана постанова набрала чинності з дня її офіційного опублікування в Урядовому кур'єрі № 116 від 02.07.2014 року.

Незгода позивача з вказаною постановою, як такою, що порушує його права, обов'язки та законні інтереси, стала підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана постанова Уряду прийнята не на підставі та не у спосіб, що передбачені законами України.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1 та 2 статті 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України.

Згідно з статтею 116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Згідно ч. 1 статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» до основних завдань Кабінету Міністрів України належать, зокрема: забезпечення державного суверенітету та економічної самостійності України, здійснення внутрішньої та зовнішньої політики держави, виконання Конституції та законів України, актів Президента України; забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров'я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Відповідно до ч. 1, 4 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов ВРУ, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Тобто, акти Кабінету Міністрів України за своєю правовою природою є підзаконними актами, оскільки в силу статті 117 Основного Закону та статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» видаються на основі та на виконання Конституції та законів України.

За змістом ч. 1 статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторний акт - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на статті 9 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», відповідно до якої кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань.

Про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій розробник цього проекту повідомляє у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону.

Проект регуляторного акта разом із відповідним аналізом регуляторного впливу оприлюднюється у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону, не пізніше п'яти робочих днів з дня оприлюднення повідомлення про оприлюднення цього проекту регуляторного акта.

Строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань приймаються зауваження та пропозиції, встановлюється розробником проекту регуляторного акта і не може бути меншим ніж один місяць та більшим ніж три місяці з дня оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу.

Відповідно до ч.2 ст. 13 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій, проект регуляторного акта та відповідний аналіз регуляторного впливу оприлюднюються шляхом опублікування в друкованих засобах масової інформації розробника цього проекту, а у разі їх відсутності - у друкованих засобах масової інформації, визначених розробником цього проекту, та/або шляхом розміщення на офіційній сторінці розробника проекту регуляторного акта в мережі Інтернет.

Водночас, посилання суду першої інстанції на відсутність аналізу регуляторного впливу проекту вищезазначеної постанови Уряду та неоприлюднення її головним розробником з метою отримання зауважень і пропозицій є помилковими.

Так, аналіз регуляторного впливу проекту постанови Уряду «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу» був розміщений на офіційному веб-порталі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, яке є головним розробником проекту названої постанови. Крім того, на вказаному порталі був оприлюднений проект вказаної постанови Кабінету Міністрів України з метою одержання пропозицій та зауважень. Наведене також підтверджується пунктом 8 пояснювальної записки до проекту оскаржуваної постанови, яка міститься у матеріалах справи.

Посилання суду на те, що проект названої постанови Уряду був оприлюднений після прийняття Кабінетом Міністрів України постанови № 217, не є безумовною підставою, яка свідчить про її незаконність, оскільки чинності вона набула з дня опублікування, а саме 02 липня 2014 року, при цьому, усі заінтересовані суб'єкти (фізичні, юридичні особи, об'єднання) мали змогу подати свої пропозиції та зауваження головному розробнику проекту оскаржуваної постанови Уряду.

Водночас, оскаржувана постанова суду вже булла переглянута в апеляційному порядку і постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2015 року була скасована і в задоволенні позову відмовлено.

Проте, Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, наголосив, що апеляційним судом не надано правової оцінки висновку Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи до проекту оскаржуваної постанови КМУ.

Виконуючи вказівки Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до параграфу 45 «Проведення експертизи» Регламенту Кабінету Міністрів України Мін'юст під час проведення правової експертизи перевіряє проект акта Кабінету Міністрів на відповідність Конституції України, актам законодавства та чинним міжнародним договорам України, стандартам Ради Європи у сфері демократії, верховенства права та прав людини, зокрема положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків (гендерно-правова експертиза), а в разі, коли проект акта належить до пріоритетних сфер адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, - на його відповідність acquis communautaire.

З метою виявлення у проекті акта Кабінету Міністрів норм, що можуть сприяти вчиненню корупційних правопорушень, надання рекомендацій стосовно їх усунення Мін'юст проводить антикорупційну експертизу.

Відповідно до параграфу 46 «Проведення експертизи» Регламенту Кабінету Міністрів України за результатами правової експертизи проекту акта Кабінету Міністрів Мін'юст оформляє висновок за встановленою ним формою, невід'ємними частинами якого є висновки за результатами експертизи на відповідність проекту акта положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а в разі, коли проект акта належить до пріоритетних сфер адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, - на його відповідність acquis communautaire. Висновок підписує Міністр, а у разі його відсутності - перший заступник Міністра.

Мін'юст надсилає висновок розробникові у строк, що становить не більш як 10 робочих днів.

Так, у вказаному висновку зазначено, що пункт 19 проекту порядку, затвердженого оскаржуваною постановою, потребує суттєвого доопрацювання.

Відповідно до пункту 19 проекту оскаржуваної постанови у разі непроведения теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями протягом двох місяців розрахунків за природний газ у повному обсязі НКРКП встановлює нормативи, за якими 100 відсотків коштів, що надходять на рахунки із спеціальними режимом використання, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями, спрямовуються на рахунок із спеціальним режимом використання гарантованого постачальника природного газу.

Водночас, необхідно звернути увагу, що наведене положення проекту постанови було вилучено головним розробником та наразі взагалі відсутнє у чинному Порядку, що підтверджується протоколом узгодження позицій, який міститься у матеріалах справи.

Крім того, у Висновку Мін'юсту зазначено, що проект постанови Уряду «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу» мав погоджуватися з Національним банком.

Водночас, Положеннями пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, встановлено, що до поточних рахунків також належать рахунки за спеціальними режимами їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

Тобто, зазначений акт Національного банку прямо передбачає можливість відкриття поточного рахунку із спеціальним режимом використання у випадках, передбачених законодавством, якими у спірних правовідносин є стаття 19-1 Закону України «Про теплопостачання» та прийнята на її виконання постанова Кабінету Міністрів № 217.

Отже, проект вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України не повинен погоджуватися з Національним банком України в силу наведеного, а тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Також, у Висновку Мін'юсту зазначено, що Законом України «Про теплопостачання» не передбачено повноважень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, щодо затвердження нормативів перерахування коштів, а тому з огляду на зауваження, висловлені у пункті 2 Висновку, порушене питання потребує законодавчого врегулювання.

Однак, таке формулювання не свідчить про незаконність оскаржуваної постанови.

Крім того, відповідно до п.24 ч.1 статті 6 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг бере участь у регулюванні платіжно-розрахункових операцій у сфері теплопостачання і централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів відповідно до законодавства.

Щодо посилання у Висновку Мін'юсту, на ту обставину, що перерахування 100 відсотків коштів, які надходять в якості плати за теплову енергію лише гарантованому постачальнику природного газу може призвести, зокрема, до невиплати заробітної плати працівникам теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до частини третьої статті 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Тобто, витрати на оплату працю та щодо виконання податкового обов'язку є першочерговими.

Разом з тим, аналізуючи норми пунктів 8-19 Порядку, суд не виявив невідповідності останніх вимогам частини третьої статті 15 Закону України «Про оплату праці», зокрема у пунктах 8-19 Порядку не заперечується першочерговість здійснення витрат на оплату праці і на виконання податкового обов'язку та не встановлюється порядку сплати вказаних платежів.

Отже, зазначене обгрунтування у висновку Мін'юсту за результатами правової експертизи оскаржуваної постанови, не свідчить про її незаконність та не може розглядатися судом як самостійна підстава для її скасування.

Крім того, слід зазначити, що у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади необхідно перевіряти, чи відповідають вони правовим актам вищої юридичної сили, а також чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано тощо.

Таким чином, підставами визнання нормативно-правового акта незаконним (чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили), повністю або в окремій його частині, можуть бути:

а) повна або часткова невідповідність нормативно-правового акта органу виконавчої влади акту вищої юридичної сили, тобто закону України.

б) перевищення повноважень органом виконавчої влади при прийнятті нормативно-правового акту, тобто видання акту з перевищенням встановленої законодавством компетенції або з перебиранням на себе повноважень інших державних органів.

в) дійсне та реальне порушення у зв'язку з прийняттям нормативно-правового акта прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Однак, з урахуванням обставин справ та відповідних їм правових відносин, жодної з перелічених вище підстав для визнання судом незаконним і нечинним пункту 1 постанови від 18 червня 2014 року № 217, якою затверджений Порядок, не встановлено.

Щодо твердження про порушення вимог Регламенту при прийнятті оскаржуваної постанови слід зазначити таке.

Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Однак, оскаржуване рішення суду в певній мірі зводиться до перевірки постанови від 18 червня 2014 року № 217, яка за своєю юридичною природою є підзаконним нормативним актом, не на предмет її законності, тобто відповідності актам вищої юридичної сили - законам України, а на предмет її узгодженості з Регламентом, що також свідчить про порушення судом положень статті 9 КАС України.

Як зазначалося вище, акти Кабінету Міністрів України є підзаконними актами, які видаються на основі та на виконання Конституції та законів України.

Пунктом 4 Закону України від 10 квітня 2014 року № 1198-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» були внесені зміни, в тому числі до Закону України від 02 червня 2005 року № 2633-IV «Про теплопостачання», та доповнено його новою статтею 19-1.

Положеннями статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні організації в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється (частина перша).

Оплата споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання є обов'язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії (частина друга).

Частиною третьою цієї статті визначено, що кошти, що надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації.

Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу (частина четверта).

Зміни до Закону України «Про теплопостачання», внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», набрали чинності 26 квітня 2014 року.

Відповідно до Розділу II. Прикінцеві положення Закону України від 10 квітня 2014 року № 1198-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» Кабінету Міністрів України протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

На виконання вимог статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» 18 червня 2014 року Кабінет Міністрів України і було прийнято Постанову, пунктом 1 якої затверджено Порядок.

Відтак, видання постанови № 217, якою затверджений Порядок, вчинено Кабінетом Міністрів України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України «Про теплопостачання», а тому жодних підстав для задоволення позовних вимог не було.

Окремо слід зазначити, що постанова від 18 червня 2014 року № 217 перевірялася на предмет її законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили, зокрема у справах № 826/14745/14, № 826/19691/14.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції рішення ухвалено при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, та з помилковим застосуванням норм матеріального права, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Кабінету Міністрів України, Національної акціонерної компанії «Нафтобаз України» - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2015 року - скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Комунального підприємства теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Харківське обласне комунальне підприємство «Дирекція розвитку інфраструктури території», Комунальне підприємство «Чугуївтепло», Борівське комунальне підприємство теплових мереж, Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж, Комунальне підприємство «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області, Публічне акціонерне товариство «Київенерго», Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про скасування окремих положень постанови та визнання нечинним Порядку - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Постанова в повному обсязі складена 22.12.2018.

Головуючий-суддя Л.В.Губська

Судді О.В.Карпушова

А.Г.Степанюк