Справа № 813/2411/18
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/603/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О.І.,

суддів - Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Федчук М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції Лунь З.І.,

час ухвалення рішення 23.07.2018 року, 14:50 год,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 26.07.2018 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Уповноваженого Верховною Ради України з прав людини, в якому просив суд визнати дії відповідача у вигляді надання позивачу оскарженої відповіді в 2, 5, 6 та 7 абзацах протиправними, оскільки такі дії порушують права позивача встановлені ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України "Про звернення громадян"; зобов`язати відповідача відкрити провадження за порушення прав позивача, встановлених ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України "Про звернення громадян" Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини Денисовою Л.Л.; зобов`язати відповідача письмово повідомити позивача про результати провадження.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що, отримавши 21 березня 2018 року скаргу позивача, Уповноважена ВРУ з прав людини ОСОБА_2 відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про Уповноваженого Верховною Радою України з прав людини» зобов`язана була на підставі п.1 ч.3 ст.17 Закону України ««Про Уповноваженого Верховною Радою України з прав людини», з урахуванням ст.3, ч.1 ст.8 та ст.68 Конституції України, відкрити провадження за порушення керівником Секретаріату Уповноваженого Крикливенком Б.В. прав позивача, встановлених ст.40 Конституції України в частині порушення строків, встановлених ч.1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян» при розгляді ним заяв позивача від 25 грудня 2017 року та 09 січня 2018 року та звільнити його 30 березня 2018 року з займаної посади не за власним бажанням, а за невідповідність до займаної посади. Апелянт також звертає увагу на те, що під поняттям «поновлення прав і захист законних інтересів, порушених ОСОБА_3 » необхідно розуміти відкриття за правилами ч.1 ст.14 та п.1 ч.3 ст.17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» провадження та за результатами такого провадження прийняття Уповноваженою ОСОБА_2 рішення, яке випливає з положень п.11 ч.1 ст.11, ч.3 ст.15 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини». Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що апеляційна скарга позивача не містить належних доводів, які б указували на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права. Міркування ОСОБА_1 , наведені в апеляційній скарзі, є спробою суб`єктивного тлумачення окремих аспектів чинного законодавства й жодним чином не спростовують висновків, зроблених судом першої інстанції відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України.

Представник відповідача Тесленко В.М. у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Позивач (апелянт) ОСОБА_1 та представник позивача у судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи в їхній відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зі скаргою, в якій йшлося про те, що його не влаштовувала відповідь Керівника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, оскільки вона надана з порушенням строків та з порушенням вимог ч.1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян».

Крім того, у скарзі від 14 березня 2018 року йшлося про те, що з урахуванням мотивувальної частини постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року ОСОБА_1 вимагає визнати, що згідно зі ст.24 Закону України «Про звернення громадян» та ч.1 ст.255 КАС України (в редакції, чинній на день прийняття постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018) ОСОБА_4 теж повинна понести відповідальність за ч.7 ст.212-3 КУпАП, а Уповноважений зобов`язаний вчинити в цьому напрямку відповідні заходи.

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини розглянула скаргу ОСОБА_1 та надала йому відповідь від 16 квітня 2018 року №1/12-003199.18/ЗІ,313743.18/НД-110, у якій зазначив, зокрема, що перевищена тривалість розгляду звернень зумовлена певними кадровими змінами в Секретаріаті, зокрема в Управлінні з питань дотримання права на звернення, та суттєвим збільшенням навантаження на працівників Секретаріату у зв`язку з надходженням великої кількості звернень (абзац 2). Звернув увагу на те, що Червоноградський міський військовий комісаріат Львівської області подав скаргу на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року в справі № 813/1599/17, за якою Верховний Суд ухвалою від 08 лютого 2018 року відкрив касаційне провадження (абзац 5). Крім того, за скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2017 року й ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року в справі №813/518/17, якими визнано протиправною відповідь заступника начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області Тарана А.М. від 31 січня 2017 року № 0-1/04/15-2017, Верховний Суд ухвалою від 11 січня 2018 року відкрив касаційне провадження (абзац 6). З огляду на те, що згідно з ч.4 ст.17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду, правових підстав для вжиття заходів реагування, зокрема складання протоколів про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_5 і ОСОБА_6 наразі немає (абзац 7).

Як вбачається із змісту заявленого позову, ОСОБА_7 вважає дії відповідача у вигляді надання відповіді Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини у вище вказаних абзацах 2, 5, 6 та 7 протиправними, оскільки такі дії порушують його права, встановлені ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України "Про звернення громадян", тому просив зобов`язати відповідача відкрити провадження за порушення прав позивача, встановлених ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України "Про звернення громадян" Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини Денисовою та зобов`язати відповідача письмово повідомити позивача про результати провадження.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено порушення відповідачем права ОСОБА_1 , передбаченого ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України "Про звернення громадян", при наданні йому оскарженої відповіді від 16 квітня 2018 року в 2, 5, 6 та 7 абзацах, оскільки Уповноважений Верховної Ради України з прав людини діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача відкрити провадження за порушення прав позивача, встановлених ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України "Про звернення громадян", Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини Денисовою Л.Л., така не підлягає задоволенню, оскільки законодавством України не передбачено обов`язку Уповноваженого з власної ініціативи відкривати провадження щодо самого себе, і, як наслідок, відсутні підстави для зобов`язання відповідача письмово повідомити позивача про результати провадження.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з п.1 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові засади діяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини визначені ст.101 Конституції України та Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений Верховної Ради України з прав людини здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції та у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з п.1, п.3 ч.1 ст.3 цього Закону метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України, та запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню.

Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Ч.3 ст.17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» передбачає, що Уповноважений Верховної Ради України з прав людини: 1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; 2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому; 3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; 4)відмовляє в розгляді звернення.

Ст.40 Конституції України закріплює право усіх направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно зі ст.19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 березня 2018 року до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини листом народного депутата України ОСОБА_8 від 19 березня 2018 № 018.18.ch надійшла скарга позивача від 14 березня 2018 щодо порушення строків розгляду його попередніх звернень і неправомірності окремих положень листа Керівника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 28 лютого 2018 року № 2/12-0307559,308395.18/13-62, а саме: з урахуванням мотивувальної частини постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року ОСОБА_1 вимагає визнати, що згідно з ст.24 Закону України «Про звернення громадян» та ч.1 ст.255 КАС України (в редакції, чинній на день прийняття постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року) ОСОБА_4 теж повинна понести відповідальність за ч.7 ст.212-3 КУпАП, а Уповноважений зобов`язаний вчинити в цьому напрямку відповідні заходи.

Ця скарга позивача за своїм змістом є зверненням у розумінні Закону України «Про звернення громадян».

Матеріалами справи стверджується, що Уповноважений Верховної Ради України з прав людини листом від 16 квітня 2018 року №1/12-003199.18/ЗІ,313743.18/НД-110 на цю скаргу надав відповідь з дотриманням строку, встановленого ст.20 Закону України «Про звернення громадян».

У абз.2 оскаржуваної відповіді Уповноважений Верховної Ради України з прав людини підтвердив той факт, що під час розгляду звернень позивача від 25 грудня 2017 року і від 09 січня 2018 року допущено порушення строку, встановленого ст. 20 Закону України «Про звернення громадян».

Вказані звернення ОСОБА_1 було розглянуто з наданням відповіді листом Секретаріату від 28 лютого 2018 року № 2/12-0307559,308395.18/13-62.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстав для відкриття провадження щодо Керівника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини відповідно до п.1 ч.3 ст.17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» не було, оскільки це не сприяло б поновленню права позивача на своєчасний розгляд його звернень з огляду на те, що їх уже було розглянуто з наданням відповіді листом Секретаріату від 28 лютого 2018 року № 2/12-0307559,308395.18/13-62.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, посадову особу, відповідальну за розгляд звернень позивача, звільнено наказом Уповноваженого від 20 березня 2018 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача у вигляді надання позивачу оскаржуваної відповіді в 2 абзаці протиправними, оскільки їх протиправність спростовується вищенаведеними мотивами.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача у вигляді надання позивачу оскаржуваної відповіді в 5, 6 та 7 абзацах протиправними, оскільки такі дії порушують права позивача встановлені ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України "Про звернення громадян", виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 ст. 4 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Відповідно до ч.4 ст. 17 цього Закону Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 у справі №813/518/17.

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року у справі № 813/1599/17.

Згідно з ч.4 ст.17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду.

З системного аналізу вищенаведених правових норм можна дійти висновку про те, що підставою для зупинення Уповноваженим розгляду звернень і вчинення відповідних дій, передбачених ст.17 цього Закону, є факт перебування на розгляді у суді будь-якої інстанції такого звернення, а не факт набрання рішенням суду щодо такого звернення законної сили.

Під час апеляційного розгляду цієї адміністративної справи апелянт ОСОБА_1 долучив копію постанови Касаційного адміністративного Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 813/1599/17 (провадження №К/9901/3726/17, К/9901/47460/18), якою касаційну скаргу Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року.

Таким чином, на час надання оскаржуваної відповіді у суді касаційної інстанції перебували на розгляді справи про спір щодо протиправності відповіді ОСОБА_6 та протиправності відповіді ОСОБА_5 , тому відповідно до вимог ч.4 ст.17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений Верховної Ради України з прав людини не мав правових підстав для вжиття заходів реагування, зокрема, складання протоколів про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Доводи апелянта в цій частині є безпідставними та не спростовують відповідних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що відповідно до приписів ст.254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення складається не пізніше двадцяти чотирьох годин із моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, що по суті унеможливлює оформлення відповідних матеріалів про адміністративне правопорушення й скерування їх до суду щодо ОСОБА_5 і ОСОБА_6 як виявлених осіб, що вчинили правопорушення.

Крім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції вказав, що складання протоколів, відповідно до ст.255 КУпАП, є правом уповноважених посадових осіб Секретаріату, а не їх обов`язком.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що не встановлено порушення відповідачем права ОСОБА_1 , передбаченого ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України "Про звернення громадян", при наданні йому оскарженої відповіді від 16 квітня 2018 року в 2, 5, 6 та 7 абзацах, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача відкрити провадження за порушення прав позивача, встановлених ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України "Про звернення громадян", Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини Денисовою Л.Л., оскільки чинним законодавством України не передбачено обов`язку Уповноваженого з власної ініціативи відкривати провадження щодо самого себе.

Крім того, не підлягає задоволенню як похідна і позовна вимога про зобов`язання відповідача письмово повідомити його про результати провадження.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах Уповноважений Верховної Ради України з прав людини діяв у спосіб, визначений чинним законодавством, оскільки суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також звертає увагу на п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994року Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А): Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року у справі № 813/2411/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О.І. Мікула

Судді В.Я. Качмар

А.Р. Курилець

Повне судове рішення складено 22 грудня 2018 року.