Справа № 620/3562/18
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2018-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 грудня 2018 року м. Чернігів Справа № 620/3562/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

представника відповідача Андрєєва Д.В.,

представника третьої особи Лотоцького А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про:

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо порушення строків розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, встановлених абзацом 2 пункту 13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, у зв`язку з не розглядом протягом двох місяців;

- визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України від 05.10.2018 № 98, вираженого у формі Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, у частині відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ-ої групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії;

- зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ІІІ-ої групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року (підпункт 4 пункту 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей»);

- встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Міністерства оборони України подати у місячний термін, з моменту набрання рішенням законної сили, звіт про виконання рішення суду.

Обґрунтовуючи вимоги, ОСОБА_1 зазначено про протиправність оскаржуваного рішення Міністерства оборони України щодо відмови йому у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ-ої групи інвалідності, оскільки відсутність довідки про обставини травми не може бути підставою для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги за умови, що причини та обставини поранення (контузії травми або каліцтва) підтверджені іншими документами, які були надані позивачем. Крім того зазначив, що така довідка подається лише у випадку, якщо поранення (контузія, травма або каліцтво) не пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, разом з тим поранення позивача пов`язано з виконанням ним обов`язків військової служби.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Падій В.В. від 31.10.2018 прийнято позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та встановлено відповідачу 15-денний строк, з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позов або заяви про визнання позову.

Відповідачем, в установлений судом строк, подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки для виплати одноразової грошової допомоги позивачем не подано до уповноваженого органу документу, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Також відповідач у відзиві зазначив, що інвалідність позивачу встановлена більше, ніж через три місяці після звільнення із служби, а тому позивач не має права на виплату одноразової грошової допомоги. Крім того зазначив, що позивачем не подано до суду будь-яких доказів на підтвердження того факту, що він проходив військову службу у Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утвореного відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 подано до суду письмові пояснення, в яких остання просить відмовити у задоволенні позову повністю з аналогічних підстав, зазначених відповідачем у відзиві.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якій останній зазначив, що йому було відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги по інвалідності лише на підставі неподання документу, що свідчить про причини та обставини поранення, разом з тим, вважає, що суб`єкт владних повноважень не може посилатися на підстави, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення. Також зазначив, що протокол Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України, яким встановлено причинно-наслідковий зв`язок між пораненням та несенням військової служби, є належним документом, що вказує на причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.

Ухвалою суду від 05.12.2018 задоволено клопотання Міністерства оборони України та вирішено провести розгляд справи № 620/3562/18 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив суд у їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив суд у їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у поданих письмових поясненнях щодо позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача та представника третьої особи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах колишнього СРСР та з 11.04.1986 по 14.05.1988, у тому числі в складі діючої армії в/ч НОМЕР_1 в період бойових дій з 09.08.1986 по 14.05.1988 при виконанні інтернаціонального обов`язку у Демократичній Республіці Афганістан, що підтверджується військовим квитком позивача від 11.04.1986 серії НОМЕР_2 та довідкою Щорського районного військового комісаріату від 01.07.2016 № 77 (а.с.15-17).

Як вбачається з висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 11.12.2015 № 2516/Ж щодо ОСОБА_1 , описані у висновку рубці є наслідком загоєння ран, які виникли внаслідок розривної дії снаряду, могли бути спричинені у 1987 році (а.с.20).

Відповідно до Витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 17.12.2015 № 4836 мінно-вибухова травма, осколкові поранення голови сержанта у відставці ОСОБА_1 пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с.21).

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 31.05.2016 серії АВА № 030921 під час первинного огляду позивачу встановлено з 20.05.2016 третю групу інвалідності у зв`язку з отриманням травми, поранення (контузії), захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, на строк до 01.06.2017 (а.с.22).

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 18.05.2017 серії АВБ № 037574 під час повторного огляду позивачу підтверджено третю групу інвалідності у зв`язку з отриманням травми, поранення (контузії), захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, на строк до 01.06.2019 (а.с.23).

19.05.2017 позивач отримав посвідчення серії НОМЕР_3 , відповідно до якого пред`явник цього посвідчення є інвалідом третьої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни (а.с.19).

З метою отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю позивач звернувся до Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 з відповідною заявою від 18.04.2017 та надав необхідні документи для оформлення й призначення одноразової грошової допомоги (а.с.24).

Листом від 21.04.2017 № 1245 Сновський районний військовий комісаріат направив на адресу Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 документи позивача для оформлення одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю (а.с.25).

Військовим комісаром Чернігівського обласного військового комісаріату листом від 26.04.2017 № 5/1410с заяву позивача про призначення одноразової грошової допомоги з доданими до неї документами повернуто останньому без реалізації на тій підставі, що позивач не має права на одноразову грошову допомогу, оскільки інвалідність позивачем отримана пізніше ніж через три місяці після звільнення з військової служби (а.с.26).

У подальшому, 26.01.2018 позивач, вважаючи, що Чернігівський обласний військовий комісаріат виходить за межі наданих йому повноважень, оскільки не уповноважений приймати рішення про наявність чи відсутність у позивача права на одноразову грошову допомогу, повторно звернувся з відповідною заявою, в якій вказував про обов`язок Чернігівського обласного військового комісаріату на протязі 15 днів направити дану заяву позивача з доданими до неї документами на розгляд до Міністерства оборони України для її розгляду по суті та прийняття відповідного рішення (а.с.27).

Листом від 02.02.2018 № 5/420с Чернігівський обласний військовий комісаріат, у відповідності до вимог Порядку № 975, направив на адресу Міністерства оборони України заяву позивача про призначення одноразової грошової допомоги з доданими до неї документами (а.с.28).

Однак, листом від 21.02.2018 № 248/3/6/538 Департамент фінансів Міністерства оборони України повернув заяву позивача на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки копії документів, що свідчать про причини та обставини травм ОСОБА_1 не були надані, тому матеріали не можуть бути подані на розгляд Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (а.с.29).

Про вищевказаний факт Чернігівський обласний військовий комісаріат повідомив позивача листом від 02.03.2018 № 5/804с (а.с.30).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.05.2018 у справі № 825/1466/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.08.2018, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю; визнано неправомірною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не розгляду по суті заяви ОСОБА_1 та доданих до неї документів про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії; визнано неправомірними дії Міністерства оборони України щодо повернення листом від 21.02.2018 № 248/3/6/538 заяви ОСОБА_1 та доданих до неї документів про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності; зобов`язано Міністерство оборони України розглянути по суті заяву ОСОБА_1 та доданих до неї документів про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому ІІІ групи інвалідності та за результатами її розгляду прийняти одне з рішень, яке передбачене частиною 2 пункту 13 Порядку № 975 (а.с.31-37).

Листом від 10.08.2018 № 5/3547/с Військовим комісаром Чернігівського обласного військового комісаріату, на виконання рішення суду, на ім`я директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України направлено документи ОСОБА_1 для призначення та виплати одноразової грошової допомоги за рішенням суду (а.с.38).

Як вбачається з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 05.10.2018 № 98, остання відмовила позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав, що ОСОБА_1 не подано документ, що свідчить про причини та обставини травми. Водночас комісією зазначено, що висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 11.12.2015 № 2516/ж та висновок Центральної військово-лікарської комісії Мінітстерства оборони України від 17.12.2015 № 4836, які подано разом з іншими документами, не є документами, що свідчать про обставини поранення (а.с.39).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступного.

Так, у відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІІ).

Відповідно до статті 41 Закону № 2232-ХІІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У свою чергу, статтею 1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) визначено, що соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1-2 Закону № 2011-XII передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону № 2011-XII дія цього закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 4 частини 2 статті 16 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Підпунктом «б» пункту 1 статті 16-2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (частина 6 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ).

Згідно з частиною 8 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Як підтверджено матеріалами справи, у позивача право на отримання одноразової грошової допомоги виникло з 31.05.2016 (довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВА № 030921 від 31.05.2016 (а.с.22), із заявою до військового комісаріату про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 звернувся вперше 18.04.2017 та повторно 26.01.2018 (а.с.24,27).

Таким чином, після встановлення позивачу III групи інвалідності 31.05.2016 і на момент його звернення з відповідною заявою до військового комісаріату як 18.04.2017, так і 26.01.2018 ОСОБА_1 мав право на отримання одноразової грошової допомоги, у відповідності до частини 2 статті 16 та частини 8 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ, і ним не було пропущено трирічного строку для звернення із заявою про призначення і виплату йому одноразової грошової допомоги.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (частина 9 статті 16-3 Закону № 2011-XII).

У свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).

Цей Порядок визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) (пункт 1 Порядку № 975).

Так, згідно з пунктом 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до абзацу 4 підпункту 1 пункту 6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Пунктом 11 Порядку № 975 передбачено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності. До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.27), позивачем подано уповноваженому органу усі необхідні документи, передбачені пунктом 11 Порядку № 975.

Водночас відповідачем не надано суду доказів, які б свідчили про невиконання позивачем вимог пункту 11 Порядку № 975 при поданні заяви від 26.01.2018 до військового комісаріату.

При цьому суд відхиляє посилання відповідача та третьої особи на той факт, що заявником не надано документ, що свідчить про причини та обставини поранення, та що висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 11.12.2015 № 2516/ж та висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 17.12.2015 № 4836, які подано разом з іншими документами, не є документами, що свідчать про обставини поранення, оскільки Порядок № 975 не визначає, який саме документ (медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, висновок експерта, протокол військово-лікарської комісії, довідка МСЕК тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги.

У свою чергу, відповідно до пункту 21.3 глави 21 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402, причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні ВЛК; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні ВЛК (військово-лікарська комісія) цих військових формувань та оформлюють протоколом за формою, наведеною в додатку 19.

На переконання суду рішення, оформлене протоколом Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 17.12.2015 № 4836, яким встановлено причинно-наслідковий зв`язок між захворюванням та несенням військової служби, є належним документом, що вказує на причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.

У свою чергу саме відповідач у цій справі, як уповноважений суб`єкт владних повноважень, зокрема, використовуючи архівні матеріали, зобов`язаний був довести протилежне, а саме, те, що позивач отримав поранення (контузію, травму або каліцтво) при вчиненні кримінального чи адміністративного правопорушення або у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинив собі тілесні ушкодження.

Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним Судом у постановах від 25.05.2018 (справа № 729/426/17) та від 02.11.2018 (справа № 825/1558/18).

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, пунктом 4.7 Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2014 № 530, передбачено документи, які подаються для одержання одноразової грошової допомоги в разі встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності особам, звільненим з військової служби (зборів, резерву).

Вищевказаним пунктом передбачено, що для одержання одноразової грошової допомоги в разі встановлення інвалідності подається, зокрема, копія акта про нещасний випадок, складеного за матеріалами розслідування військової частини, або довідки командира військової частини про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, - у разі якщо поранення (контузія, травма або каліцтво) не пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.

Отже, зі змісту вказаної норми розуміється, що копія акту про нещасний випадок, складеного за матеріалами розслідування військової частини, або довідки командира військової частини про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва) необхідно подавати саме у разі, якщо поранення (контузія, травма або каліцтво) не пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.

Разом з тим, як вбачається з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 17.12.2015 № 4836, ОСОБА_1 отримав захворювання, пов`язані з виконанням позивачем обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії (а.с.21).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що доводи відповідача, викладені як у оскаржуваному рішенні, так і у відзиві на позов, щодо ненадання позивачем необхідного документу про причини та обставини поранення для складання висновку про призначення одноразової грошової допомоги, є необґрунтованими.

У свою чергу, згідно з пунктом 13 Порядку № 975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або, у разі відмови, для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.05.2018 у справі № 825/1466/18 набрало законної сили 02.08.2018, а заява позивача Чернігівським обласним військовим комісаріатом направлена до Департаменту фінансів Міністерства оборони України 10.08.2018 (а.с.38), тобто з дотриманням строку, передбаченого абзацом 1 пункту 13 Порядку № 975.

Разом з тим оскаржуване рішення відповідача прийнято 05.10.2018 та затверджено 10.10.2018 (а.с.39), тобто з порушенням місячного строку, встановленого абзацом 2 пункту 13 Порядку № 975.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині: визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо порушення строків розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, встановлених абзацом 2 пункту 13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, у зв`язку з не розглядом протягом двох місяців та визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України від 05.10.2018 № 98, вираженого у формі Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, у частині відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ-ої групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії.

Щодо посилання відповідача та третьої особи у відзиві на позов та поясненнях на той факт, що інвалідність позивачу встановлена більше, ніж через три місяці після звільнення із служби, а тому позивач не має права на виплату одноразової грошової допомоги, а також, що позивачем не подано до суду будь-яких доказів на підтвердження того факту, що він проходив військову службу у Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утвореного відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, суд зазначає наступне.

У відповідності до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Водночас, як вбачається з рішення Міністерства оборони України від 05.10.2018 № 98, вираженого у формі Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (а.с.39), відповідачем не було зазначено у ньому підставою для відмови як факту що встановлення позивачу інвалідності більше, ніж через три місяці після звільнення із служби, так і факту непідтвердження позивачем проходження військової служби у Збройних Силах України або у іншому, утвореному відповідно до законів України, військовому формуванні та правоохоронному органі спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Отже у даній справі відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не може посилатися на вищевказані обставини, оскільки останні не були покладені в основу рішення Міністерства оборони України від 05.10.2018 № 98, вираженого у формі Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, яким позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги.

У той же час суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на той факт, що як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 21.04.2015 у справі № 21-135а15, право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Крім того Верховний Суд України у постанові від 10.03.2015 (справа № 21-563а14) зазначив, що право на отримання допомоги виникає у військовослужбовця з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби.

Відповідно до частини 8 статті 16-3 Закону № 2011-XII особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Як встановлено судом вище, під час первинного огляду позивачу встановлено з 20.06.2016 третю групу інвалідності у зв`язку з отриманням травми, поранення (контузії), захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, на строк до 01.06.2017, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 31.05.2016 серії АВА № 030921 (а.с.22).

Одноразову грошову допомогу, в зв`язку з встановленням позивачу після звільнення з військової служби третьої групи інвалідності, що настала внаслідок поранення, контузії і захворювання, отриманих під час виконання обов`язків військової служби, останній не отримував.

Законом України від 06.04.2017 № 2004-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2004-VIII), який набрав чинності 07.05.2017, встановлені нові розміри одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, зокрема, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи.

Пунктом 2 Розділу II (Прикінцеві положення) Закону № 2004-VIII встановлено, що дія цього Закону не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення про призначення та виплату їм одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або які отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства.

З огляду на положення пункту 2 Розділу II (Прикінцеві положення) Закону № 2004-VIII на ОСОБА_1 поширюються вказані норми, оскільки рішення про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності не приймалося, а інші компенсаційні виплати замість зазначеної допомоги позивач не отримував.

Отже ОСОБА_1 має право на одноразову грошову допомогу відповідно до статті 16 Закону № 2011-ХІІ та Порядку № 975.

Також, суд звертає увагу відповідача на наступне.

Згідно з частиною шостою статті 16-3 Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві резервістами.

При цьому, абзацом 9 пункту 1 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393, передбачено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

З аналізу вказаної норми права слідує, що для призначення військовослужбовцям пенсії до вислуги років зараховується, зокрема, дійсна військова служба у Радянській Армії.

Вказана обставина, у свою чергу, свідчить про те, що у питаннях соціального захисту військовослужбовці військ колишнього СРСР прирівняні до військовослужбовців Збройних Сил України.

Більш того, статтями 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14.02.1992, встановлено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.

Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.

Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розроби ти і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.

Законом України від 07.06.2001 № 2495-ІІІ «Про ратифікацію Протоколу до Угоди між державами учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року» ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року.

Відповідно до статті 1 даного Протоколу, на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в Збройні Сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

За таких обставин суд дійшов висновку, що саме на Міністерство оборони України, як на головного розпорядника коштів, покладено обов`язок щодо виплати одноразової грошової допомоги, в тому числі особам, які проходили військову службу у Радянській Армії, у разі встановлення їм відповідної групи інвалідності.

У свою чергу, як зазначалось судом вище, у відповідності до абзацу 2 пункту 13 Порядку № 975, розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або, у разі відмови, для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

У свою чергу, як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Така позиція суду щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові Пленуму від 24.10.2008 № 13, згідно з якою, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Тобто Порядком № 975 саме до дискреційних повноважень Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги, віднесена можливість або прийняти рішення про призначення, або відмовити у призначенні одноразової грошової допомоги.

Отже позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ІІІ-ої групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року (підпункт 4 пункту 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей») розцінюється Чернігівським окружним адміністративним судом саме як втручання у дискреційні повноваження Міністерства оборони України та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Разом з тим, з метою захисту прав та інтересів позивача, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ-ої групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, з урахуванням висновків суду.

Стосовно вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду та зобов`язання Міністерства оборони України протягом місяця, з дня набрання рішенням суду законної сили, подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Так, у відповідності до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто Кодексом адміністративного судочинства України визначено встановлення судом судового контролю, як право суду, а не його обов`язок, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні даної вимоги.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано, тому судові витрати, що підлягають відшкодуванню, відсутні.

Керуючись статтями 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо порушення строків розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, встановлених абзацом 2 пункту 13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, у зв`язку з не розглядом протягом двох місяців.

Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України від 05.10.2018 № 98, виражене у формі Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, у частині відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ-ої групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії.

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ-ої групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 та підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, через Чернігівський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду у повному обсязі виготовлено 29.12.2018.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідач: Міністерство оборони України, проспект Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Чернігівський обласний військовий комісаріат, вул. Гетьмана Полуботка, 68, м. Чернігів, 14013, .

Суддя В.В. Падій