Справа № 1340/4218/18
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/3633/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року (прийняту у м. Львові суддею Сподарик Н.І.) про повернення позовної заяви в адміністративній справі № 1340/4218/18 за позовом ОСОБА_2 до Дрогобицької міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до Дрогобицької міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити дії повернуто позивачу.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, її оскаржив ОСОБА_2, який вважає, що ухвала суду першої інстанції прийнята внаслідок неправильного вирішення питання про звільнення від сплати судового збору, що призвело до залишення позовної заяви без руху та надалі її повернення.

Тому просив скасувати вказану ухвалу і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд при розгляді питання про звільнення від сплати судового збору не врахував його майновий стан, а саме те, що він не працює та не отримує жодних доходів, з яких він міг би сплатити суму судового збору без погіршення умов свого проживання.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у звязку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не усунуто недоліків позовної заяви, яку було залишено без руху, у звязку з несплатою ним судового збору.

Проте, на думку колегії суддів, такі висновки суду першої інстанції є помилковими виходячи з наступного.

Судом встановлено, що при поданні позовної заяви позивачу необхідно було сплатити 1409,60 грн судового збору.

Разом з тим, позивач подав клопотання про звільнення його від сплати судового збору за подання позовної заяви, оскільки він не отримує жодних доходів, з яких міг би оплатити розмір судового збору, на підтвердження чого додав відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Міністерства доходів і зборів України про суми виплачених доходів, із яких видно, що станом на 12.09.2018 у нього виплачених доходів та утриманих податків за період з 01.01.2017 по 30.06.2018 немає.

Частиною першою статті 133 КАС України передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Положення наведеної норми закону дає суду певні можливості для зменшення тягаря судових витрат за своїм розсудом у кожній конкретній ситуації.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, зокрема, за умови перевищення розміру судового збору 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Згідно із частиною другою статті 8 Закону України «Про судовий збір» суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

З наведеного видно, що підставою для звільнення від сплати судового збору у цьому випадку може бути перевищення розміру судового збору 5 відсотків розміру річного доходу скаржника.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що при розгляді цієї справи необхідно врахувати позицію Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стосовно сплати судового збору.

Так, у рішенні по справі «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 ЄСПЛ констатує, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдавати шкоди суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У рішеннях у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 ЕСПЛ зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обовязків», пункт 1 статті 6 залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотриманням вимог Конвенції залишається за Судом («Голдер проти Сполученого Королівства» і «Z та інші проти Сполученого Королівства», рішення суду, цитовані вище, так само; та, mutatis mutandis, «Ейрі проти Ірландії» (Airey v. Ireland), рішення від 9 жовтня 1979 року).

Таким чином, держава визначилась із засобом, який може використовуватись для доступу до суду шляхом подачі позову без оплати його судовим збором (стаття 8 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до практики ЄСПЛ, вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від предявлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»)).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (п. 44 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «Kniat v. Poland»; пункти 6364 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «Jedamski and Jedamska v. Poland»).

Аналізуючи зазначені норми законодавства, вказані обставини справи, майновий стан позивача та враховуючи практику ЄСПЛ, колегія суддів дійшла висновку про те, що клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору за подання позову було обгрунтованим, підтверджене достатніми доказами та таким, що підлягало задоволенню.

Судом першої інстанції не встановлено наявності у позивача реального доходу чи майна, які б давали можливості сплатити судовий збір без погіршення його фінансового становища.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви є передчасною і такою, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки прийнята на підставі помилкових ухвал з питань відмови у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та ухвали про залишення позовної заяви без руху, у звязку із несплатою позивачем судового збору.

Згідно зі статтею 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена за неповного зясування судом обставин справи та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про повернення позовної заяви, а тому ухвалу суду необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 308, 310, 315, 320, 321, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року про повернення позовної заяви в адміністративній справі № 1340/4218/18 скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_1
Постанова складена у повному обсязі 28 грудня 2018 року.