Справа № 813/365/18
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/916/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року в справі № 813/365/18 (суддя Ланкевич А.З., м. Львів) за позовом громадян ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень, визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2018 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України, в якому просили: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №509-17 від 28.12.2017 року про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №501-17 від 28.12.2017 року про відмову у визнанні громадянки ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати Державну міграційну службу України визнати позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині ненадання розяснення позивачам щодо причин відмови та порядку оскарження рішення.

31 липня 2018 року Львівський окружний адміністративний суд ухвалив рішення, яким адміністративний позов задовольнив частково: визнав протиправним та скасував рішення Державної міграційної служби України від 28.12.2017 року №509-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2; визнав протиправним та скасував рішення Державної міграційної служби України від 28.12.2017 року №501-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_3; зобовязав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 28.12.2017 року №509-17; зобовязав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 28.12.2017 року №501-17.

У задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині ненадання розяснення громадянам ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо причин відмови і порядку оскарження рішення суд відмовив.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому факту, що один з позивачів - ОСОБА_3 переслідується в рамках чинного законодавства країни її походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації. Крім того, небажання заявника повертатися до країни громадянської належності, де існує її переслідування в рамках чинного законодавства цієї країни за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації, є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій.

Щодо позивача ОСОБА_2, то останній покликається лише на кримінальне переслідування його дружини в країні походження, однак, у жодних документах прізвище заявника не фігурує. Він не притягувався до відповідальності в ОСОБА_1 Федерації, не повідомляє про переслідування у країні громадянської належності за ознаками раси,національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи. До того ж, на момент вступу до партії позивач знав про її заборону на території Росії.

Відтак, на переконання апелянта, обставини, які були вказані позивачами, не могли слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

А тому, приймаючи оскаржувані позивачами рішення про відмову у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідач Державна міграційна служба України діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Представник позивачів подав відзив на апеляційну скаргу, в якому обґрунтовує безпідставність вимог апеляційної скарги та законність й обґрунтованість оскарженого відповідачем рішення суду першої інстанції.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин ОСОБА_1 Федерації, за національністю татарин, за віросповіданням мусульманин, покинув Росію 18.03.2017 року разом з дружиною та трьома дітьми.

21.06.2017 року ГУ ДМС України у Львівській області розпочала процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказує, що є членом політичної партії «Хізбут-Тахрір аль Ісламі», на підтвердження чого надав довідку від 16.05.2017 року №1437/32. Зазначає, що його з дружиною переслідують за їх переконання, оскільки в ОСОБА_1 Федерації це заборонена партія, і в разі повернення до країни походження, йому загрожує переслідування, а також ймовірне позбавлення волі згідно з ч.2 ст.205.5 КК РФ (участь в терористичній організації), оскільки щодо його дружини ОСОБА_3 порушена кримінальна справа.

ГУ ДМС України у Львівській області видало ОСОБА_2 довідку про звернення за захистом в Україні №007759 від 01.06.2017 року.

Згідно з відповіддю начальника сектору Укрбюро Інтерполу Головного управління Національної поліції у Львівській області від 06.07.2017 року, ОСОБА_2 станом на 05.07.2017 року не зазначений серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу.

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_2 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (лист від 04.08.2017 року, вих. №62/2/3-868).

За результатами розгляду особової справи позивача №2017LV0021 та проведених співбесід ГУ ДМС України у Львівській області складено висновок від 06.12.2017 року, в якому зазначено, що громадянин ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 не підпадає під критерії визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

28.12.2017 року ДМС України прийнято рішення №509-17, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Про зазначене рішення позивача проінформовано повідомленням від 23.01.2018 року №107.

Позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянка ОСОБА_1 Федерації, за національністю татарка, за віросповіданням мусульманка, покинула Росію 18.03.2017 року разом з чоловіком та дітьми.

21.06.2017 року ГУ ДМС України у Львівській області розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

ГУ ДМС України у Львівській області видало позивачу разом з дітьми довідку про звернення за захистом в Україні №007758від 01.06.2017 року.

Згідно з відповіддю начальника сектору Укрбюро Інтерполу Головного управління Національної поліції у Львівській області від 06.07.2017 року, ОСОБА_3 станом на 05.07.2017 року не зазначена серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу.

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_3 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (лист від 04.08.2017 року, вих. №62/2/3-864).

ОСОБА_3 є членом партії «Хізбут-Тахрір аль Ісламі», на підтвердження чого долучено довідку, видану Інформаційним офісом «Хізбут-Тахрір аль Ісламі» в Україні №1437/33 від 16.05.2017 року. Зі змісту цієї довідки слідує, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, була прийнята в партію в 2013 році в м.Альметьєвськ Республіки Татарстан Російської Федерації та після приїзду в Україну зареєстрована в українському відділенні організації. У звязку з тим, що діяльність вказаної партії заборонена на території ОСОБА_1 Федерації, стосовно заявниці порушена кримінальна справа відповідно до ч.2 ст.205.5 КК РФ. У разі повернення до країни громадянської належності, їй загрожує позбавлення волі. Також заявниця припускає, що знаходиться в державному розшуку.

За результатами розгляду особової справи позивача №2017LV0020 та проведених співбесід ГУ ДМС України у Львівській області складено висновок від 06.12.2017 року, в якому зазначено, що у заявниці відсутні умови для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

28.12.2017 року ДМС України прийнято рішення №501-17, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_3 (в т.ч. неповнолітнім дітям ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5) у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Про зазначене рішення позивача проінформовано повідомленням від 23.01.2018 року №106.

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України №509-17 від 28.12.2017 року та №501-17 від 28.12.2017 року про відмову у визнанні громадян ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, останні оскаржили їх до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково адміністративний позов, керувався тим, що позивачі мають ознаки біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, оскільки змушені були прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози їхній свободі в країні походження через побоювання переслідувань за їхню політичну та релігійну належність та застосування щодо них тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і небажання повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Таким чином, оскаржені позивачами рішення ДМС України №509-17 від 28.12.2017 року та №501-17 від 28.12.2017 року про відмову у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є протиправними та підлягають скасуванню. Належним способом захисту порушених прав позивачів є зобов'язання відповідача повторно розглянути заяви громадянин ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з обовязковим врахуванням висновків судового рішення, зокрема, щодо підстав скасування оскаржуваних рішень.

Разом з тим, не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині ненадання роз'яснення позивачам щодо причин відмови і порядку оскарження рішень, оскільки відповідно до матеріалів особових справ №2017LV0020 та №2017LV0021, а саме - повідомлень від 23.01.2018 року позивачів повідомлено про прийняття спірних рішень, а також розяснено порядок та строки їх оскарження.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом заявленого позову є питання правомірності відмови у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

П.13 ч.1 ст.1 цього Закону передбачає, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.56 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосуються статусу біженців), виданих УВКБ ООН, надмірне кримінальне переслідування; покарання, нерівнозначне проступку; притягнення до відповідальності за законодавством, яке не відповідає загальновизнаним нормам захисту прав людини, - є формою переслідувань. В таких випадках необхідно звертатись до національного законодавства країни притулку.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ необхідно враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Разом з тим, п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_2 є членом партії «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»).

Згідно з наданою Інформаційним офісом «Хізбут-Тахрір» в Україні довідкою №1437/32 від 16.05.2017 року ОСОБА_2 прийнятий в партію у 2011 році, в місті Альметьєвськ, Республіка Татарстан, РФ та на даний час, після приїзду в Україну, зареєстрований в українському відділенні організації.

Позивач ОСОБА_3 також є членом партії «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»).

Відповідно до довідки Інформаційного офісу«Хізбут-Тахрір» в Україні №1437/33 від 16.05.2017 року ОСОБА_3 була прийнята в партію у 2013 році в м. Альтемьєвськ республіки Татарстан РФ та після приїзду в Україну зареєстрована в українському відділенні організації.

Саме членство у зазначеній організації, яка обєднує представників мусульманської релігії, послужило для позивачів приводом покинути країну громадянської належності, в якій позивачі зазнають переслідувань через наявність у них певних релігійних і політичних переконань.

Вказані обставини, а саме членство у вказаній вище партії, стало однією з підстав для формування ГУ ДМС України у Львівській області висновків про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Так, у висновках зазначено, що згідно з інформацією Департаменту захисту національної державності СБУ (від 27.10.2017 №5/2/1-21078) діяльність, яка здійснюється від імені організації «Хізбут-Тахрір аль Ісламі» в Україна на теперішній час є нелегальною. Відповідно до ч.4 ст.4 та ч.9 ст.9 Закону України 2Про громадські обєднання» неурядові організації інших держав, міжнародні неурядові організації діють на території України відповідно до цього та інших законів України, міжнародних договорів України, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_7 України, а дії від імені незареєстрованого громадського обєднання, крім дій, повязаних із реєстрацією такого обєднання, забороняються.

Так судом встановлено, що «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського способу життя. Своїм завданням партія вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників, цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени партії не переслідуються правоохоронними органами країни. В країнах ОСОБА_8 вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. Єдиною країною, де «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація» є Росія (рішення Верховного Суду РФ від 14 лютого 2003 року № ГКПИ 03-116).

Водночас «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій ОСОБА_7 Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та повязаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, ОСОБА_7 Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Таким чином, вказане дає підстави характеризувати «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» як не повязану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило обставин, за наявності яких ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, тобто їхнє членство у «ХТІ» не є перешкодою при прийнятті відповідних рішень.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновки СБУ після перевірки причетності до міжнародних терористичних релігійно-екстремістських організацій від 04.08.2017 року№62/2/3-868 та від 04.08.2017 року №62/2/3-864про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є позитивним.

З урахуванням вищенаведеного, відповідачами помилково взято до уваги лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 27 жовтня 2017 року №5/2/1-21078, як підставу для відмови у визнанні біженцем чи наданні додаткового захисту позивачам, який суперечить вищевказаним висновкам стосовно конкретно позивачів та не носить індивідуального характеру.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відхилив як безпідставні покликання відповідача як на підставу для прийняття оскаржуваних рішень те, що заявники переслідується в рамках чинного законодавства країни їхнього походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність покликань відповідача на те, що небажання одного із заявників ОСОБА_3 - повертатися до країни громадянської належності, де існує її переслідування в рамках чинного кримінального законодавства цієї країни за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій, виходячи з наступного.

В анкеті - заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_3 вказала, що в країні походження проти неї порушена кримінальна справа за ч.2 ст.205.5 КК РФ (участь в терористичній організації) у звязку з членством у політичній партії «Хізбут-Тахрір аль Ісламі». Також вона не заперечила той факт, що станом на момент розгляду справи її оголошено в державний розшук.

На підтвердження вказаних аргументів ГУ ДМС України у Львівській області надано копії протоколу затримання підозрюваної від 24.03.2016, протоколу обшуку від 24.03.2016 року, постанови про притягнення в якості обвинуваченого від 24.03.2016 року, постанови Альметьєвського міського суду Республіки Татарстан від 25.03.2016 року у справі №3/1-29/2016, а також копії постанов про обрання міри запобіжного заходу та продовження строку слідства по кримінальній справі.

Доводи ОСОБА_3 підтверджуються також інформацією по країні походження, зокрема, за повідомленням російських ЗМІ заявницю та ще декількох жінок було звинувачено в участі в терористичній діяльності, у звязку з чим стосовно них розпочалося розслідування кримінальної справи, проведення обшуків та арештів. Якщо буде доведена їх участь в терористичній організації, згідно чинного законодавства ОСОБА_1 Федерації, їм загрожуватиме позбавлення волі до 10 років..Дані заявниці внесено до Переліку організацій і фізичних осіб, щодо яких є відомості про їх причетність до екстремістської діяльності або тероризму, на підставі підп.підп.6, 7 п.2.1 ст.6 Федерального закону від 07.08.2001 року №115-ФЗ «Про протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, і фінансуванню тероризму» (13.07.2016, «Российская газета Федеральныйвыпуск»; том 2, а.с.132-133).

Відповідно до Федерального Закону РФ від 05 травня 2014 року №130-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти ОСОБА_1 Федерації» передбачено посилення кримінальної відповідальності за ст.205-5 ч.1 КК, яка відповідно до нової редакції може включати довічне ув'язнення.

Також посилена відповідальність за ст.282-2 і ст.205-1 КК, які застосовувалися раніше у справах про «ХТІ». Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205-5 КК РФ і деякими іншими, не застосовуються строки давності і не може бути призначено покарання нижче нижньої межі, передбаченої вказаними статтями.

Вказані факти, на думку колегії суддів, свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіткнутися ОСОБА_3 у разі її повернення в Росію, оскільки позивач в силу релігійних переконань не відмовляється від своєї причетності до «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі», тому очевидним є те, що у разі її повернення до Росії їй загрожує кримінальне переслідування за участь у забороненій в Росії організації. Внесені в російське кримінальне законодавство у 2013-2014 роках зміни, переводять цей злочин з категорії злочинів невеликої тяжкості в категорію тяжких та особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання аж до довічного ув'язнення.

Зазначені обставини свідчать також і про існування таких же реальних загроз для членів сімї ОСОБА_3, а саме її чоловіка, а також негативних наслідків для її дітей.

Опитані в судовому засіданні першої інстанції свідки додатково підтвердили факт, що в РФ порушуються права мусульман та членів «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі», а після залишення позивачами країни громадянської належності ситуація з правами мусульман, зокрема, і членів «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі», в ОСОБА_1 Федерації, не покращилася.

Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у випадку повернення позивачів до країни громадянської належності їх життю, здоровю, гідності та свободі буде загрожувати реальна небезпека, через що в них є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини.

Крім того, судами не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачених ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржені позивачами рішення ДМС України від 28 грудня 2017 року №509-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина РФ ОСОБА_2 та рішення ДМС України від 28 грудня 2017 року №501-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки РФ ОСОБА_3 є протиправними та підлягають скасуванню.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно обрано належний спосіб захисту порушених прав позивачів шляхом зобов'язання ДМС повторно розглянути заяви громадян ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з обовязковим врахуванням мотивів скасування оскаржуваних рішень, наведених у рішенні суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та обєктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року у справі №813/365/18 в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючисьстаттями229, 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року в справі № 813/365/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_9
судді ОСОБА_10
ОСОБА_11
Повне судове рішення складено 27 грудня 2018 року.