Справа № 2540/2700/18
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2540/2700/18 Суддя (судді) першої інстанції: Падій В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Земляної Г.В., при секретарі - Бродацькій І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської у м. Чернігові ради, про визнання протиправними дій, поновлення виплати пенсії та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської у м. Чернігові ради, у якому просила: визнати неправомірними дії відповідача щодо припинення виплати їй пенсії за віком; поновити виплату їй пенсії за віком; зобов'язати відповідача здійснити виплату їй заборгованості по пенсії з нарахуванням компенсації згідно з чинним законодавством; в порядку судового контролю, передбаченого ст. 382 КАС України, зобов'язати відповідача надати звіт про виконання рішення суду по даній справі.

В обгрунутвання позовних вимог посилається на те, що статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено припинення виплати пенсії з підстав не проживання особи за адресою перебування на обліку як внутрішньо переміщеної особи, а тому дії відповідача вважає протиправними.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року позов задоволено.

Судове рішення умотивовано тим, що відповідачем допущено порушення вимог статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначає вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії та реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Також, враховуючи встановлення судом факту, що припинення виплати пенсії позивачу з 15.12.2017 сталося з вини відповідача, місцевий суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів (пенсії), у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що Управління діяло у межах чинного законодавства України при припиненні виплати пенсії позивачу на підставі прийнятого рішення про припинення соціальних виплат та складених протоколів комісією з питань надання населенню субсидій та соціальних допомог при Новозаводській районній в м. Чернігові ради, виходячи з п. 5 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка передбачає, що виплата пенсій припиняється в інших випадках, передбачених законом, яким на думку відповідача, є Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Також, відповідач вказує на те, що відсутні правові підстави для виплати позивачу заборгованості по пенсії з нарахуванням компенсації, оскільки вини Управління, як юридичної особи, перед позивачем немає.

Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом установлено, що позивач з 26.05.2014 перебуває на обліку в Чернігівському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України як внутрішньо переміщена особа та отримувала пенсію за віком по Списку № 2, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У зв'язку з закінченням 23.12.2015 терміну дії довідки від 22.12.2014 № 7426-000618 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, відповідачем з 01.01.2016 пенсія позивачу не виплачувалась.

Згідно з витягом з протоколу № 50 засідання комісії з питань надання населенню субсидій та соціальних допомог при Новозаводській районній в м. Чернігові ради від 15.12.2017 позивачу припинено виплату пенсії на підставі статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (не проживання за вказаною адресою).

23.04.2018 позивач звернулась до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про поновлення пенсії, до якої додала довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23.04.2018 № НОМЕР_1, видану Управлінням праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради.

Згідно з витягу з протоколу № 20 засідання комісії з питань надання населенню субсидій та соціальних допомог при Новозаводській районній в м. Чернігові ради від 18.05.2018 позивачу відмовлено у призначенні пенсії на підставі акту перевірки від 16.05.2018, яким було встановлено, що ОСОБА_2 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Також, згідно з витягом з протоколу № 30 засідання комісії з питань надання населенню субсидій та соціальних допомог при Новозаводській районній в м. Чернігові ради від 03.08.2018 позивачу припинено виплату пенсії на підставі статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Окрім того, на підставі акту обстеження від 16.05.2018 та інформації Держприкордонслужби встановлено, що позивач не проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Уважаючи дії відповідача щодо припинення виплати їй пенсії неправомірними, позивач звернулася у суд із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок наведений в постановах Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі № 415/2945/17, від 04 вересня 2018 року у справі №805/402/18-а, від 2 жовтня 2018 року у справі № 263/14219/16-а, від 1 листопада 2018 року у справі № 243/4680/17.

Судом установлено, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачеві виплати пенсії.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла до висновку про порушення відповідачем вимог статті 19 Конституції України та частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення та за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Окрім того, суд місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів (пенсії), у зв'язку з порушенням термінів її виплати, з огляду на наступне.

Питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до 2 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Таким чином, основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем пенсії, що носило триваючий характер. У зв'язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Ураховуючи, що припинення виплати пенсії позивачу сталося з вини відповідача, колегія суддів дійшла до висновку про наявність правових підстав для зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів (пенсії), у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини 1 статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 26 грудня 2018 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя Г.В.Земляна