Справа № 567/1273/18
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/4042/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 листопада 2018 року, ухвалене суддею Фроловою Л.Д. у м.Львові о 11:06, повний текст якого складений 09 листопада 2018 року, у справі № 567/1273/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 Ніколауса до Львівської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови в справі про порушення митних правил, закриття провадження у справі,-

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2018 позивач - ОСОБА_1 Ніколаус звернувся в суд із позовом до відповідача - Львівської митниці ДФС, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову в справі про порушення митних правил №5683/20900/17 від 21 листопада 2017 року та закрити провадження у справі. При цьому позивачем заявлено клопотання про поновлення строку для звернення до суду з адміністративним позовом.

В обґрунтування позовних вимог, покликаючись на те, що є громадянином ОСОБА_2 Нідерланди, постійним місцем проживання є Кололівство Бельгія, де проживає із своєю сім»єю та як пенсіонер отримує пенсійні виплати, зазначає, що як нерезидент має право на тимчасове ввезення транспортного засобу особистого користування строком на 1 рік.

Натомість митний орган не зясував всіх обставин справи та дійшов до помилкового висновку про недотримання позивачем обовязку щодо вивезення транспортного засобу або поміщення в інший митний режим, визнавши позивача винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч.2 ст.470 Митного кодексу України.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено. Скасовано постанову заступника начальника Львівської митниці ДФС начальника управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії у справі про порушення митних правил №5683/20900/17 від 21 листопада 2017 року відносно ОСОБА_1 Ніколауса за ч.2 ст.470 Митного кодексу України, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 постійно на території України не проживає та безпідставно визнаний резидентом в розумінні ст.4 Митного кодексу України. Дана обставина виключає винність дій ОСОБА_1 щодо ввезення на територію України автомобіля та за відсутності події та складу адміністративного правопорушення провадження у справі про порушення митних правил підлягає закриттю.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивач є резидентом в розумінні пп. «в» п.50 ч.1 ст.4 Митного кодексу України, відповідно до якого резиденти фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, в тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном. Згідно з ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тичасове посвідчення громадянина України, посвідка про постійне проживання, посвідка про тичасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тичасовий захист. В даному переліку документів, які можуть містити відомості про місце проживання особи, відсутня довідка про склад сім»ї, на яку посилається позивач. Даний документ, як і документ про отримання пенсійних виплат позивачем, не засвідчують факт постійного місця його проживання в Кололівстві Бельгія, а є відображенням інших обставин, а саме про склад сім»ї та про його пенсійне забезпечення. Водночас в матеріалах справи про порушення митних правил наявна тимчасова посвідка на постійне місце проживання в Україні серії РВ №007984 від 15.10.2012, видана ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про імміграцію» безстроково без жодних часових чи інших обмежень.

Відтак скаржник зазначає, що транспортний засіб позивачем згідно даних з витягу АСМО «Інспектор» ввезено на митну територію України в режимі «транзит» та такий підлягав вивезенню за межі митної території України з дотриманням визначеного ст. 95 МК України терміну.

В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 21 листопада 2017 року заступником начальника Львівської митниці ДФС начальником Управління ПМП та МВ ОСОБА_3 винесено постанову в справі про порушення митних правил №5683/20900/17, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. 2 ст.470 Митного кодексу України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 3400,00 грн.

Із вказаної постанови митного органу слідує, що 05 листопада 2017 року о 08:40 в зону митного контролю пункту пропуску «Шегині» митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС з України до ОСОБА_4 заїхав транспортний засіб «MERCEDES-BENZ VITO», р.н. 1GTL047, VIN код WDF5566, під керуванням громадянина ОСОБА_2 Нідерландів з постійним місцем проживання в Україні Czornyj Nikolaus (ОСОБА_1 Ніколаус).

В ході митного контролю та оформлення митним органом було встановлено, що згідно ПІК «Інспектор» та ЦБД ЄАІС ДМСУ гр.ОСОБА_1 Ніколаус ввіз на митну територію України 29.10.2017 зазначений транспортний засіб через митний пост Львівської митниці ДФС смугою руху митного контролю «червоний коридор» без письмового декларування та сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті транспортних засобів, на строк, передбачений нормами ст. 95 Митного кодексу України.

Станом на 05.11.2017 інформація в ПІК «Інспектор» та ЄАІС ДМС України щодо вивезення за межі митної території України чи поміщення в інший митний режим даного транспортного засобу ОСОБА_1 відсутня.

Таким чином, громадянин ОСОБА_2 Нідерланди з постійним місцем проживання в Україні ОСОБА_1 Ніколаус не доставив транспортний засіб до органу доходів і зборів призначення, а саме перевищив встановлений митним кодексом України строк доставки транспортного засобу, що перебуває під митним контролем, до органу доходів і зборів призначення терміном більше, ніж одна доба, але не більше десяти діб.

Тобто митний орган дійшов висновку, що ОСОБА_1 перевищив встановлений ст. 95 Митного кодексу України строк доставки до митного органу транспортного засобу, що переміщується у митному режимі транзиту та перебуває під митним контролем, чим вчинив протиправні дії, які підпадають під ознаки правопорушення, передбаченого ч.2 ст.470 Митного кодексу України.

ОСОБА_1, вважаючи постанову Львівської митниці ДФС від 21 листопада 2017 в справі про порушення митних правил № 5683/20900/17 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 3400,00 грн протиправною, звернувся до суду з вимогою про її скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 522 Митного кодексу України передбачено, що справи про порушення митних правил, передбачені статтями 468 - 470, 474, 475, 477 - 481, 485 цього Кодексу, розглядаються органами доходів і зборів.

Частиною 1 ст. 458 Митного кодексу України (МК України) порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред'явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Частиною першою ст. 495 МК України встановлено, що доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються, серед іншого: протоколом про порушення митних правил, іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією.

Згідно з частиною 1 статті 381 Митного кодексу України громадянам дозволяється ввозити транспортні засоби особистого користування з метою транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу доходів і зборів, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на іншу територію України з метою вільного обігу. Зазначені вимоги не поширюються на транспортні засоби, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, що підтверджується відповідним документом.

Відповідно до ч. 1 статті 90 Митного кодексу України транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Пунктом 1 частини 1 статті 95 Митного кодексу України встановлені строки транзитних перевезень, зокрема для автомобільного транспорту - 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб).

Відповідно до частини 2 статті 470 Митного кодексу України перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митних або інших документів на ці товари, транспортні засоби більше ніж на одну добу, але не більше ніж на десять діб тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Особливості тимчасового ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування на митну територію України регламентується ст. 380 МК України.

Частинами 1 та 2 статті 380 МК України передбачено, що тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів.

Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об'єктом оподаткування митними платежами.

В свою чергу, для громадян-резидентів зазначеною статтею передбачено інші умови ввезення транспортних засобів особистого користування.

Таким чином, необхідність сплати особою митних платежів при ввезенні на територію України транспортного засобу для особистого користування або звільнення від їх сплати залежить від того, чи є особа резидентом чи нерезидентом і встановлюється митним органом при ввезенні автомобіля на територію України.

В оскаржуваній постанові про порушення митних правил Львівська митниця ДФС покликалась на те, що позивач є резидентом України та повинен нести відповідальність.

Апеляційний суд зазначає, що п. 33 ч.1 ст. 4 МК України дає визначення поняттю нерезидента, та визначає коло осіб, які до них відносяться.

Згідно пп. "в" п. 33 ч.1 ст. 4 МК України нерезидентами є фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.

Отже, для того, щоб особа вважалася нерезидентом вона повинна відповідати певним критеріям характерним для нерезидентів України, а саме мати статус (бути) іноземця чи особи без громадянства або бути громадянином України, який має постійне місце проживання за межами України, у тому числі таким, який тимчасово перебуває на території України.

За змістом п.45 ч.1 ст. 4 МК України постійне місце проживання місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом).

Судом встановлено, що з відміток Державної прикордонної служби України у паспорті ОСОБА_1 слідує, що позивач за 2017 рік перебував на території України п»ять разів загальною тривалістю візитів 53 дні, а у 2018 році чотири візити загальною тривалістю 36 днів.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

В розумінні ст. 3 цього Закону свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Законними підставами перебування на території України є: для громадян України - належність до громадянства України; для іноземців та осіб без громадянства - підстави, встановлені Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (ст.5 Закону № 1382-IV).

Відповідно до п.17 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відтак, ОСОБА_1 підпадає під ознаки нерезидента в розумінні МК України та не може нести адміністративну відповідальність за порушення митних правил за ознаками ч.2 ст. 470 МК України.

З огляду на зазначене висновок митного органу, що позивачем вчинено протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, є необґрунтованим.

Слід зазначити, що за змістом частини першої ст. 9 та ст.10 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачена адміністративна відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Таким чином, позивачем як нерезидентом здійснено тимчасове ввезення на митну територію України транспортного засобу особистого користування з урахуванням особивостей тимчасового ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування на митну територію України, визначених ст.380 МК України.

Відповідно до ст.527 МК України, у справі про порушення митних правил орган доходів і зборів або суд (суддя), що розглядає справу, виносить одну з таких постанов: про проведення додаткової перевірки; про накладення адміністративного стягнення; про закриття провадження у справі.

Як наслідок, апеляційний суд вважає, що при прийнятті оскаржуваної постанови від 21 листопада 2017 року Львівською митницею ДФС не було надано належну оцінку обставинам справи та вимогам ст.527 МК України стосовно наявності підстав для закриття провадження у справі.

Так, згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

В силу частини 1 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій та бездіяльності суб»єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначено статтею ст. 286 КАС України.

Відповідно до ч. 3 цієї статті за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб»єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб»єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб»єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

На підставі аналізу норм законодавства та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку що вірним способом відновлення порушених прав позивача є скасування постанови Львівської митниці ДФС в справі про порушення митних правил №5683/20900/17 від 21 листопада 2017 року та закриття провадження у справі, що відповідає положенням ч. 3 ст. 286 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 листопада 2018 року у справі № 567/1273/18 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7
Постанова складена в повному обсязі 28.12.2018.