Справа № 360/3661/18
Суддя: А.Г. Секірська
Дата ухвалення: 2018-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

28 грудня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3661/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Секірська А.Г., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

12.11.2018 до Луганського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовом до управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області (далі - відповідач, УСЗН Станично-Луганської РДА), у якому просить суд:

- визнати незаконним рішення відповідача щодо скасування довідки тимчасово переміщеної особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

- зобов'язати відповідача поновити довідки тимчасово переміщеної особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і внести відповідні відомості до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб;

- зобов'язати відповідача призначити ОСОБА_1 державну допомогу при народжені дитини ОСОБА_2;

- зобов'язати відповідача подати у встановлений судом звіт про виконання судового рішення;

- винести окрему ухвалу щодо ігнорування відповідачем судових рішень, які набули чинності.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що 14 вересня 2017 року позивач звернулася до УСЗН з пакетом документів для оформлення допомоги по народженню дитини. Двічі проходила перевірку, але станом на 19.06.2018 допомогу не отримала. Через представника 19.06.2018 позивач звернулася з вимогою надати рішення про призначення допомоги, але до наступного часу відповіді не отримала. Тоді ж, в червні 2018 позивач дізналася про існування рішення, яким довідка ВПО скасована, але самого рішення також не отримала. Позивач вважає такі дії протиправними та такими, що порушують її право та право її дитини на соціальне забезпечення.

Ухвалою суду від 15.11.2018 позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків.

Ухвалою від 11.12.2018 позовну заяву прийнято до розгляду після усунення недоліків та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відстрочено сплату судового збору (арк. спр. 1-2).

22.12.2018 за вх. № 41218/2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому заперечував проти позовних вимог з огляду на наступне.

14.09.2018 позивач звернулась до відповідача із заявою для призначення державної соціальної допомоги при народженні дитини з відповідним пакетом документів. Згідно п. 7 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам було здійснено перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 разом з дитиною. На час обстеження факт проживання не встановлено, про що був зроблений відповідний запис до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї. 06.10.2017 від імені ОСОБА_1, була написана пояснювальна записка, в якій зазначено причину відсутності за місце фактичного проживання/перебування (поїздка за теплими речами за місцем реєстрації).

17.10.2018 соціальними інспекторами управління було здійснено перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 разом з дитиною. На час обстеження факт проживання вдруге не встановлено, про що був зроблений відповідний запис до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї. 26.10.2017 позивачем написана пояснювальна записка в якій зазначено причину відсутності за місце фактичного проживання/перебування (поїздка до родичів).

Комісія, яка утворена Станично-Луганською районною військово-цивільною адміністрацією, прийняла рішення про відмову у призначенні державної допомоги при народженні дитини на підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, яким не підтверджено фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особі за вказаною у заяві адресою.

30.10.2017 на підставі рішення комісії Управління приймає рішення про відмову у призначенні державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_1

04.01.2018 було здійснено сумісний виїзд зі спеціалістами Станично-Луганського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді для підтвердження факту перебування та перевірки умов проживання дитини. Факт проживання не встановлено про що був зроблений відповідний запис до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Службою Безпеки України у Луганській області, у ході виконання заходів із забезпечення державної безпеки, отримано інформацію щодо порушення вимог п.5 чЛ стЛ2 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» встановленого внутрішньо приміщені особи : 14 дорослих та 8 дітей, в тому числі гр. ОСОБА_1 з дитиною, подали завідомо недостовірні відомості щодо місця фактичного проживання та за наявними даними постійно проживає за межами Станично-Луганського району та на окупованій частині Луганської області.

СБУ було рекомендовано розглянути питання щодо призупинення довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб к пунктом 5 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав внутрішньо переміщених осіб», згідно з яким підставою для скасування довідки про взяття на облік ВПО та внесення відомостей про це інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є завідомо недостовірні відомості.

На підставі викладеного, з посиланням на статтю 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», пункт 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», «Інструкцію щодо порядку оформлення і ведення особових справ отримувачів усіх видів соціальної допомоги», затвердженою Наказом Міністерства праці та соціальної політики від 19.09.2006 № 345 представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1; мала статус внутрішньо переміщеної особи, адреса фактичного проживання/перебування як ВПО АДРЕСА_2 (арк. спр. 4,5,9).

ІНФОРМАЦІЯ_5 позивач народила сина ОСОБА_2 про що 12.09.2017 Старобільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області складено актовий запис № 663 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (арк. спр. 43).

14.09.2017 ОСОБА_1 звернулась до УСЗН Станично-Луганської РДА із заявою № 1630 про призначення державної соціальної допомоги при народженні дитини (арк. спр. 47-49).

Актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 03.10.2017 встановлено відсутність ОСОБА_1 за місцем фактичного проживання АДРЕСА_2 (арк. спр. 52).

06.10.2017 позивач написала пояснювальну записку у якій зазначила, що під час обстеження спеціалістами УСЗН 03.10.2017 була відсутня за місцем фактичного проживання у зв'язку з поїздкою до місця реєстрації за теплими речами для дитини (арк. спр. 51).

В акті обстеження матеріально - побутових умов сім'ї від 06.10.2017 № 08896 зазначено, що заявниця прибула до УСЗН 06.10.2017, під час обстеження 03.10.2017 була відсутня, бо з її слів їздила за теплими речами до місця реєстрації (арк.спр. 50).

17.10.2017 соціальними інспекторами УСЗН Станично-Луганської РДА проведено перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 разом з дитиною. На час обстеження факт проживання не встановлено про що зроблено відповідний запис до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї (арк. спр. 55).

26.10.2017 позивачем написано пояснювальну записку, в якій зазначено, що причиною відсутності стала поїздка до родичів (арк. спр. 54).

В акті обстеження матеріально - побутових умов сім'ї від 26.10.2017 № 9889 зазначено, що заявниця прибула до УСЗН 26.10.2017, під час обстеження 17.10.2017 була відсутня, бо з її слів їздила до родичів, прибула без дитини, син з бабусею (арк.спр. 53).

Відповідно до витягу з протоколу № 99 від 26.10.2017 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам відмовлено у призначенні (відновленні) державної допомоги при народженні дитини внутрішньо переміщеним особам на підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, яким не підтверджено фактичне проживання внутрішньо переміщеної особи за вказаною у заяві адресою (арк. спр. 52).

Рішенням відповідача від 30.10.2017 відповідно до п. 12.2 «Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування» позивачу відмовлено у призначенні державної допомоги при народженні дитини внутрішньо переміщеним особам згідно витягу з протоколу № 99 від 26.10.2017 на підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, яким не підтверджено фактичне проживання внутрішньо переміщеної особи за вказаною у заяві адресою (арк. спр. 33).

14.11.2017 соціальними інспекторами УСЗН Станично-Луганської РДА проведено перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 разом з дитиною. На час обстеження факт проживання не встановлено про що зроблено відповідний запис до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї (арк. спр. 60).

Відповідно до пояснювальної записки ОСОБА_1 від 28.12.2018, вона була відсутня за місцем фактичного проживання у зв'язку з поїздкою до родичів (арк. спр. 59).

04.01.2018 здійснено сумісний виїзд зі спеціалістами Станично-Луганського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді для підтвердження факту перебування та перевірки умов проживання дитини. Факт проживання не встановлено про що був зроблений відповідний запис до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї (арк. спр. 61).

Новоайдарський міжрайонний відділ управління Служби безпеки України в Луганській області листом від 15.01.2018 № 78/3/30/61 повідомив начальника УСЗН Станично-Луганської РДА, що у ході виконання заходів із забезпечення державної безпеки, отримано інформацію щодо порушення вимог п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», зокрема ОСОБА_1 За результатами проведеної перевірки було встановлено, що вказані громадяни подали завідомо недостовірні відомості щодо місця фактичного проживання. Було рекомендовано розглянути питання щодо призупинення довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб з внесенням відомостей до Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб (арк. спр. 35-36).

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 16.01.2018 № 374 факт проживання/перебування ОСОБА_1 не встановлено (арк. спр. 37,62).

Рішенням (розпорядженням) № 52 від 18.01.2018 на підставі листа СБУ від 15.01.2018 № 78/30/61 та акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 16.01.2018, керуючись п. 5 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» вирішено скасувати дію довідки про взяття на облік ВПО ОСОБА_1 № 000330275 від 14.09.2017 та внесено про це відомості до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб (арк. спр. 63).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України від 20.10.2014 № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII) закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 1 Закону 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення, здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи (частина третя статті 7 Закону № 1706-VII).

Статтею 14 Закону № 1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Зазначений Закон є чинним, вказані положення Закону № 1706-VII неконституційними не визнавались.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1706-VII довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 12 Закону № 1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа подала за відомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення (абзац сьомий частини першої статті 12 Закону № 1706-VII).

Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 (далі - Порядок № 509).

Пунктом 2 Порядку № 509 визначено, що для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи).

Згідно з пунктом 3 Порядку № 509 заява про взяття на облік повинна містити таку інформацію про заявника, зокрема, відомості про зареєстроване та фактичне місце проживання.

Як фактичне місце проживання/перебування не можуть зазначатися адреси (місцезнаходження) органів державної влади, місцевого самоврядування, юридичних осіб публічного права, їх підрозділів, будь-яких інших приміщень, за якими внутрішньо переміщені особи фактично не проживають.

Пунктом 7-1 Порядку № 509 визначено, що у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Уповноважений орган на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб запис про скасування дії довідки.

Однак, нормами чинного законодавства України не встановлено чіткого поняття «завідомо недостовірні відомості» і не окреслює фактичних ознак, які вказують на недостовірність відомостей. Встановлюються тільки ознаки недостовірності, які можуть бути спростовані (ст.277 ЦК України).

Крім того, поняття «завідомо недостовірні відомості» вказують на обов'язковий умисел особи, яка подає відомості, які не відповідають дійсності. При цьому умисел такої особи не є юридичною презумпцією, а тому «завідомо недостовірність відомість» повинна бути перевірена судом на предмет її достовірності та недостовірність.

Суд зазначає, що інформація, наведена у листі Новоайдарського міжрайонного відділу управління Служби безпеки України в Луганській області від 15.01.2018 № 78/3/30/61, в якому повідомлено про наявність підстав для прийняття рішення щодо зняття позивача з обліку внутрішньо переміщених осіб та скасування довідки - подання завідомо недостовірних відомостей про фактичне місце проживання, оскільки за наявними даними позивач постійно проживає за межами Станично-Луганського району на окупованій частині Луганської області і за зазначеним місцем фактичного проживання позивача одночасно зареєстровано 14 осіб, не є самостійною підставою для скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи. Адже, відповідно до частин 1,2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі зазначеного суд робить висновок, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження інформації, зазначеній в листі СБУ від 15.01.2018 № 78/3/30/61, крім того, позивач неодноразово прибувала до управління СЗН та надавала пояснення щодо відсутності за місцем мешкання під час візитів працівників відповідача.

В матеріалах справи наявні акти обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 03.10.2017, 17.10.2017, 14.11.2017, в яких соціальним інспектором зафіксовано відсутність на час обстеження факта проживання/перебування внутрішньо переміщених осіб за адресою: 93650, Луганська область, Станично-Луганський район, селище Валуйське, вулиця О.Кошевого, будинок 73.

Такі дії відповідають пункту 9-1 Постанови КМ від 8 червня 2016 р. № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", згідно з яким у разі відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення робить відповідний запис в акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї та надає внутрішньо переміщеній особі письмове повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з дати складення акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї з'явитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації. Крім того, відповідно п.7 Постанови КМУ № 365, у разі коли внутрішньо переміщена особа протягом трьох робочих днів не з'явилася до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, такий підрозділ надсилає їй рекомендованим листом повторне повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися для проходження фізичної ідентифікації.

Водночас структурний підрозділ з питань соціального захисту населення робить запит до Держприкордонслужби щодо виїзду внутрішньо переміщеної особи за кордон, на тимчасово окуповану територію України або до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Проте, після обстеження місця проживання, позивач з'явився до відповідача 06.10.2017, 26.10.2017, 28.12.2017, що підтверджується пояснювальними записками ОСОБА_1 до відповідача (арк. спр. 51, 54, 59).

Тобто позивачем було виконана вимога щодо прибуття до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.

При цьому відповідачем не була виконана вимога про надання запиту до Держприкордонслужби щодо виїзду внутрішньо переміщеної особи за кордон, на тимчасово окуповану територію України або до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Суд також зазначає, що ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 є громадянами України які користуються всіма правами встановленими Законами України.

Статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

В даному випадку будь-яких обмежень ОСОБА_1 для пересування по території України не встановлено. Тому тимчасова відсутність за місцем реєстрації ОСОБА_1, як внутрішньо переміщеної особи, не може бути підставою для позбавлення його такого статусу (внутрішньо переміщеної особи) та як наслідок припинення отримання соціальних виплат.

При цьому суд зазначає, що ОСОБА_1 не встановлено порушення вимог спеціального законодавства, зокрема норм Порядку № 365.

Відповідно до п.7-1 Порядку № 509 рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Уповноважений орган на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб запис про скасування дії довідки.

Оскільки відповідач прийняв рішення про скасування довідки ВПО ОСОБА_1 18.01.2018 та відповідно до зазначеного пункту Порядку № 509 невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб запис про скасування дії довідки, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про зобов'язання поновити в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб запис відносно ОСОБА_1 з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеною особи, тобто з 14 вересня 2017 року.

Разом з тим, щодо вимоги про поновлення дії довідки, суд зауважує, що дія довідки поновлюється внаслідок скасування рішення відповідача про її скасування, тому належним способом захисту в даному випадку є саме скасування рішення (розпорядження) від 18.01.2018 № 52 та зобов'язання поновити в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб запис відносно ОСОБА_1 з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеною особи, тобто з 14 вересня 2017 року.

Щодо вимоги позивача зобов'язати УСЗН Станично-Луганської РДА призначити ОСОБА_1 допомогу при народжені дитини, суд зазначає наступне.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" (далі - Закон № 2811-XII).

Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно з частиною першою статті 1 Закон № 2811-XII громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 3 Закон № 2811-XII одним із видів державної допомоги сім'ям з дітьми є допомога при народженні дитини.

Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина перша статті 5, частина перша статті 10 Закон № 2811-XII), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону № 2811-XII.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII, для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2009 року № 59).

Так, відповідно пункту 13 Порядку №1751 допомога при народженні дитини, яка народилась після 08 квітня 2011 року, надається в сумі, кратній 30 розмірам прожиткового мінімуму, - на першу дитину; кратній 60 розмірам прожиткового мінімуму, - на другу дитину; кратній 120 розмірам прожиткового мінімуму, - на третю і кожну наступну дитину. Виплата допомоги здійснюється одноразово у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народженні дитини, решта суми допомоги на першу дитину виплачується протягом 24 місяців, на другу дитину - 48 місяців, на третю і кожну наступну дитину - 72 місяців рівними частинами.

Суд також зазначає, що відповідно статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Крім того, варто зазначити, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

Суд вважає, що Позивач і його дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування). Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п.23 рішення «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Позивач має право на отримання державної допомоги при народженні дитини. Реалізація Позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини. Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Крім того, суд звертає увагу, що Позивачем заявлений позов в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, право Позивача на отримання допомоги при народженні дитини є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права у вигляді скасування оскаржуваного рішення, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

"Ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких вона просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об'єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

Зважаючи, що порушення прав позивача на призначення їй допомоги при народженні дитини відбулося внаслідок прийняття відповідачем рішення від 30.10.2017 про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати таке рішення.

З практики Європейського суду з прав людини слідує таке: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Статтею 5 Закону № 2811-XII визначено, що всі види державної допомоги сім'ям з дітьми, крім допомоги у зв'язку з вагітністю та пологами жінкам, зазначеним у частині другій статті 4 цього Закону, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника).

Враховуючи, що за насідками розгляду даної справи суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування рішення (розпорядження) про скасування дії довідки ВПО ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_2 та зобов'язання поновити в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб запис відносно ОСОБА_1 та її дитини з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеною особою, тобто з 14 вересня 2017 року, та визнання протиправним та скасування рішення від 30.10.2017 про відмову в призначенні державної допомоги при народженні дитини, суд також вважає за необхідне зобов'язати УСЗН Станично-Луганської РДА призначити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини на підставі заяви від 14.09.2017 та доданих до заяви документів.

Що стосується зави про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб'єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Щодо вимоги позивача щодо постановлення окремої ухвали щодо ігнорування відповідачем судових рішень, які набули чинності.

Відповідно до частин першої та другої статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Дана норма встановлює право суду у разі необхідності постановити окрему ухвалу та не є обов'язковою для суду.

Суд не знаходить підстав для прийняття окремої ухвали та як наслідок відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про винесення окремої ухвали.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Ухвалою суду від 11.12.2018 відстрочено позивачу сплату судового збору по даній адміністративній справі у розмірі 704,80 грн до ухвалення судового рішення в даній справі.

Відповідно до частини другої статті 133 КАС України, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги фактично підлягають задоволенню повністю, лише з коригуванням способу захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 704,80 грн стягнути до Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1., РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: Луганська обл., АДРЕСА_1, фактичне місце проживання: 93650, АДРЕСА_2) до управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області (код за , місцезнаходження: 93600, Луганська обл., Станично-Луганський район, смт. Станиця Луганська, вул. Центральна, б. 52) про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення (розпорядження) управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області від 18 січня 2018 року № 52 про скасування дії довідки ОСОБА_1, син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5

Зобов'язати управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної адміністрації Луганської області поновити в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб запис відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 року народження, з моменту взяття на облік як внутрішньо переміщених осіб, тобто з 14 вересня 2017 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області від 30 жовтня 2017 року про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_1.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області призначити ОСОБА_1 державну допомогу при народження дитини на підставі заяви від 14 вересня 2017 року за № 1630 та доданих до заяви документів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області до Державного бюджету України судовий збір у сумі 704,80 грн (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Г. Секірська