Справа № 1340/5219/18
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2018-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1340/5219/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Гулкевич І.З. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за позовом ОСОБА_1 до Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області про визнання незаконним рішення №21 сесії VII демократичного скликання Гніздичівської селищної ради від 01.06.2018 р та зобов'язання Гніздичівську селищну раду Жидачівського району Львівської області задовольнити заяву ОСОБА_1 про виділення земельної ділянки, орієнтовною площею 2.00 га, яка розташована в с. Лівчиці, Жидачівського району, Львівської області,в урочищі «Біля інтернату».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 22.05.2018 року звернувся до Гніздичівської селищної ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га в урочищі «Біля інтернату», в с. Лівчиці, Жидачівського району, Львівської області. 01.06.2018 р відповідачем розглянуто заяву на черговій сесії та відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, у зв'язку з тим, що залишилась обмежена кількість землі, і на території с. Лівчиці є учасники АТО, які на даний час перебувають в зоні бойових дій, учасники АТО, які на сьогоднішній день не звернулись для отримання земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства і вони мають переважне право на отримання земельних ділянок на території Гніздичівської селищної ради.

У зв'язку із зазначеним позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Копія ухвали про відкриття провадження та позовна заява з додатками надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

У встановлений судом строк, відповідач своє право на надсилання відзиву по справі не використав, причин неможливості надання відзиву та доказів суду не повідомив.

Згідно ч.2. ст.175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Станом на день прийняття рішення у справі відповідач не надав суду жодних заперечень на позов та доказів, на підтвердження своїх доводів.

З огляду на наведене, неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин, судом кваліфіковано як визнання позову згідно ч. 4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

22.05.2018 року позивач звернувся до Гніздичівської селищної ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована в с. Лівчиці в урочищі «Біля інтернату», Жидачівського району Львівської області.

Рішенням від 01.06.2018 р №21 Гніздичівська селищна рада відмовила ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га в урочищі «Біля інтернату» в с. Лівчиці, як учаснику АТО, керуючись ст.144 Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», Законом України «Про землеустрій», Законом України «Про державний земельний кадастр», підпунктом 34 пункту 1 статті 26, статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та зазначила, що у зв'язку з тим, що залишилась обмежена кількість землі, і на території с. Лівчиці є учасники АТО, які на даний час перебувають в зоні бойових дій, учасники АТО, які на сьогоднішній день не звернулись для отримання земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства і вони мають переважне право на отримання земельних ділянок на території Гніздичівської селищної ради

Не погодившись з вищезазначеними діями позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовий статус ветеранів війни, створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначає та забезпечує Закон України від 22.10.1993 р. №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №3551).

Приписи п. 19 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону визначають, що учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов'язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Згідно абз. 1 п. 14 ч. 1 ст. 12 Закону №3551 учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги як, зокрема, першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом.

Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

У відповідності до частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно із частини 7 вказаної статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що вказаний перелік є вичерпний та закріплений в частині 7 статті 118 ЗК України.

Згідно рішення Гніздичівської селищної ради від 01.06.2018 р №21, відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га в урочищі «Біля інтернату» в с. Лівчиці, Жидачівського району, Львівської області, у зв'язку з тим, що залишилась обмежена кількість землі, і на території с. Лівчиці є учасники АТО, які на даний час перебувають в зоні бойових дій, учасники АТО, які на сьогоднішній день не звернулись для отримання земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства і вони мають переважне право на отримання земельних ділянок на території Гніздичівської селищної ради.

Тобто, відповідач, розглядаючи заяву позивача, повинен був прийняти одне з двох рішень: надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до вимог ст.118 Земельного кодексу України або надати мотивовану відмову у її наданні. При цьому, у випадку надання відмови, відповідач має керуватись лише тими підставами, виключний перелік яких визначено у Земельному кодексі України.

Разом з тим, аналізуючи зміст вищевикладених норм чинного законодавства, які встановлюють механізм та процедуру звернення осіб до органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади з приводу надання їм у власність земельних ділянок, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

У свою чергу, зміст статей 118, 122 Земельного кодексу України свідчить про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 12.12.2016 у справі №815/5987/14, постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №766/6141/16-а.

Виходячи з наведених норм права та встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем в оскаржуваному рішенні не наведено жодної з підстав, передбачених частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України, за яких позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га в урочищі «Біля інтернату» в с. Лівчиці, Жидачівського району, Львівської області.

Відтак, позовна вимога щодо визнання протиправним та скасування рішення Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області від 01.06.2018 р №21 про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га в урочищі «Біля інтернату» в с. Лівчиці, Жидачівського району Львівської області підлягає до задоволення.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання Гніздичівську селищну раду надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га в урочищі «Біля інтернату» в с. Лівчиці, Жидачівського району Львівської області, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що відповідач, який фактично відмовив позивачу в задоволенні його заяви з підстав не передбачених законом та не дотримався вимог Земельного кодексу України, така відмова не може відповідати приписам ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовні вимоги про зобов'язання відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

У випадку, коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи утриматись від вчинення певних дій суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права. При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду України викладеною в рішення від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15.

В силу положень ч. 2 ст. 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

На підставі вищевикладеного, з огляду на наявність у суду права при задоволенні вимог адміністративного позову прийняти рішення про зобов'язання відповідача вчити певні дії, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов'язання відповідача прийняти рішення в порядку, встановленому частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України щодо надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, згідно поданої заяви від 22.05.2018 року.

Суд наголошує, що відповідач відзив на позовну заяву у строк, встановлений судом, не подав та про причини не подання відзиву суд не повідомив, а тому відповідно до приписів ч.4 с.159 КАС України судом ці дії кваліфікуються як фактичне визнання позову.

Щодо судових витрат, то, у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такі не належить стягувати зі сторін.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25,72-77, 90, 139, 241-246, 250, пп. пп. 15.5 п. 15 розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області () від 01.06.2018 р №21 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 площею 2,00 га в урочиші «Біля інтернату», в с. Лівчиці Жидачівського району Львівської області».

Зобов'язати Гніздичівську селищну раду Жидачівського району Львівської області () прийняти рішення в порядку встановленому частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України щодо надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га в урочищі «Біля інтернату» в с. Лівчиці Жидачівського району Львівської області, згідно поданої заяви від 22.05.2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гулкевич І.З.