Справа № 804/2690/16
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а їн и

17 грудня 2018 року м. Дніпросправа № 804/2690/16

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу компанії "ЕКВІТІЗ ЕДВАЙЗОРІ ЛТД" на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2016 р. (суддя І інстанції Павловський Д.П.) по справі за позовом ОСОБА_2 до Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання протиправними дій, та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року, ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дій державних реєстраторів і скасування записів в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2016 р. адміністративний позов ОСОБА_2 задоволений повністю.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, компанія "ЕКВІТІЗ ЕДВАЙЗОРІ ЛТД" звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, не зясування обставин, що мають суттєве значення для вирішення справи та прийняття законного рішення, просить скасувати оскаржувану постанову. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині не залучення судом першої інстанції його до участі у справі в якості третьої особи та прийняття рішення щодо правовідносин, які виникли поза межами встановленого строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2016 р. скасовано, адміністративний позов залишено без розгляду.

Постановою Верховного суду від 3 липня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково; ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року скасовано, справу направлено до апеляційного суду для продовження розгляду.

3 жовтня 2018р. розпочав роботу Третій апеляційний адміністративний суд і справи, які перебували в провадженні Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, були передані до Третього апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу у справі № 804/2690/16 визначено склад колегії суддів Третього апеляційного адміністративного суду: головуючий суддя Чумак С.Ю., судді - Чабаненко С.В. , Юрко І.В.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.10.2018 року зазначену справу прийнято до провадження.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Вимогами у цій справі є визнання протиправними дій державних реєстраторів і скасування записів про проведення реєстраційних дій щодо товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Агростеп» (далі ТОВ «Агрофірма «Агростеп»), які пов'язані з порушенням корпоративних прав позивача, як учасника ТОВ «Агрофірма «Агростеп», іншими особами, за заявами яких відповідачем були вчинені оскаржувані в цій справі реєстраційні дії.

Задовольняючи адміністративний позов у повному обсязі, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що державний реєстратор при проведенні реєстраційних дій порушив реєстраційне законодавство та неправомірно здійснив реєстраційні дії.

Тобто, суд виходив з того, що між сторонами наявний публічно-правовий спір, а тому ця справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Суд апеляційної інстанції вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (тут і далі у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За частиною першою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, позовні вимоги не відповідають ознакам та характеристикам публічно-правового спору з огляду на таке.

За змістом наведених вище норм права, до адміністративного суду можуть бути оскаржені рішення, дії та бездіяльність суб'єкта владних повноважень, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Вказані положення закріплені також у статтях 2, 4, 19 чинного Кодексу адміністративного судочинства України, яким визначено поняття публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів та завдання судочинства.

Водночас помилковим є застосування положень вказаних статей та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб'єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб'єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб'єктами стосовно їх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єкта (суб'єктів), а останній (останні) відповідно зобов'язаний виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17.

Як вже зазначалося вище, предметом спору у цій справі є вимоги особи, визначеної в позові як учасник товариства, про визнання неправомірними дій державних реєстраторів, а також скасування реєстраційних записів про проведення реєстраційних дій щодо ТОВ «Агрофірма «Агростеп», частку у статутному капіталі якого має позивач.

Статтею 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань" визначено, що державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об'єднання, професійної спілки, її організації або об'єднання, політичної партії, організації роботодавців, об'єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу-підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Державний реєстратор юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - державний реєстратор) - особа, яка перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації, нотаріус (стаття 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань").

Статтею 6 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань» визначені повноваження державного реєстратора, згідно з якими він, зокрема проводить реєстраційну дію (у тому числі з урахуванням принципу мовчазної згоди) за відсутності підстав для зупинення розгляду документів та відмови у державній реєстрації шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру; веде Єдиний державний реєстр; веде реєстраційні справи.

Подання документів для державної реєстрації за змістом статті 14 наведеного вище Закону здійснюється заявником(засновник (засновники) або уповноважена ними особа - у разі подання документів для державної реєстрації створення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи,в розумінні абзацу 1 пункту 8 частини першої статті 1 Закону).

Водночас статтею 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" встановлено спростовувану презумпцію відомостей, оголошених в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ЄДР).

Особа, яка вважає своє право чи інтерес порушеними через подання та внесення до ЄДР недостовірних відомостей може вимагати їх захисту через корегування відомостей ЄДР та відображенні в ЄДР відповідних дійсних відомостей у спосіб, що забезпечить ефективне відновлення та захист її порушених прав та інтересів, зокрема, шляхом скасування запису в ЄДР (пункт 2 частини першої статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").

У такому випадку, якщо суд встановить, що суб'єкт державної реєстрації вчинив запис в ЄДР за зверненням належного заявника, на підставі всіх необхідних для реєстрації документів відповідно до закону та відсутності встановлених законом підстав для відмови в державній реєстрації, це не є перешкодою для скасування в судовому порядку недостовірного запису в ЄДР, наявність якого порушує корпоративні права чи законні інтереси позивача, який не є часником правовідносин з державним реєстратором.

Спір між учасниками юридичної особи або спір учасників юридичної особи з цією юридичною особою щодо скасування запису в ЄДР є корпоративним спором і підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства.

Вимога особи, яка не вступала у відносини з державним реєстратором, про визнання неправомірними дій державного реєстратора з внесення в ЄДР відомостей, щодо достовірності яких виник корпоративний спір, має похідний характер від корпоративного спору та залежить від наявності самого порушеного права, яке підлягає захисту в ефективний спосіб.

Отже, спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки державні реєстратори, здійснюючі реєстраційні дії, не мали публічно-правових відносин саме з позивачем.

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про корпоративні права позивача, які порушені іншою особою, незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства.

Отже, спір у цій справі не є публічно-правовим. Спір має приватноправовий характер. З огляду на суб'єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами господарського судочинства.

Такий висновок сформулювала ОСОБА_3 Верховного Суду у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, відступивши від своїх попередніх висновків щодо належності до юрисдикції адміністративних судів спорів за позовами осіб, які не були заявниками вчинення реєстраційних дій, до державного реєстратора про скасування його рішень чи записів у державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

ОСОБА_3 Верховного Суду вказала, що такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на земельну ділянку не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.

Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов'язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб'єктного складу сторін спору.

Тому, ухвалюючи рішення по суті позовних вимог, суд першої інстанції не врахував того, що цей спір є корпоративним спором, який в розумінні пункту 4 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обовязковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті стаття 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового судового рішення про закриття провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 243, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу компанії "ЕКВІТІЗ ЕДВАЙЗОРІ ЛТД" задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2016 р. у справі № 804/2690/16 скасувати.

Провадження у справі за позовом позовом ОСОБА_2 до Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_4 ОСОБА_1

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко