Справа № 826/25560/15
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 грудня 2018 року

Київ

справа №826/25560/15

адміністративне провадження №К/9901/4802/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку заяву ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України у складі колегії суддів: Калашнікової О.В, Гарбатюка С.А., Мороз Л.Л. від 14 вересня 2017 року у справі № 826/25560/15 за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадрова Владислава Володимировича, третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання рішень протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ПРОЦЕДУРА

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., за участю третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у якому просив суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., оформленого наказом від 16 вересня 2015 року № 813, про визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) № 006-22511-020215 «Найкращий від Миколи» у доларах США від 02 лютого 2015 року, укладеного між позивачем та ПАТ «Дельта Банк»;

зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. подати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію стосовно позивача як вкладника, що має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. включити позивача до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами ПАТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Фонд не відшкодовує кошти лише за наявності виключних підстав, перелік яких визначений у частині четвертій статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), у той час як позивач не належить до кола осіб, на яких поширюється зазначена вище норма. Позивач вважає, що відповідачем, у порушення норм чинного законодавства, не включено позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року адміністративний позов задоволено частково, зокрема: визнано протиправним та скасовано рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., оформлене наказом від 16 вересня 2015 року № 813, про визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) № 006-22511-020215 «Найкращий від Миколая» у доларах США від 02 лютого 2015року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк»; зобов'язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова В.В. подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію стосовно ОСОБА_2 як вкладника, що має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2016 року апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. задоволено, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., за участю третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2016 року - без змін.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 14 вересня 2017 року з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 237 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), зокрема, неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 січня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів: суддю-доповідача Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І. та Коваленко Н.В.

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2018 року відкрито провадження у справі № 826/25560/15 за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадрова Владислава Володимировича, третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання рішень протиправними та зобов'язання вчинити дії для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 14 вересня 2017 року.

ДОВОДИ ЗАЯВИ

У заяві про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2018 року ОСОБА_2 посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції статей 204, 228 ЦК України, частини третьої статі 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 14 вересня 2017 року, якою залишено без змін постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2016 року, та залишити у силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року.

На обґрунтування заяви надано копії рішень Вищого адміністративного суду України від 08 квітня 2016 року № К/800/18421/16 у справі № 822/6039/15, від 30 червня 2016 року № К/800/7710/16 у справі № 818/3681/15, від 22 червня 2017 року № К/800/1842/16 у справі № 821/3559/15а та № К/800/10962/16 у справі № 802/3975/15-а, від 27 червня 2017 року № К/800/10360/16 у справі № 821/3602/15-а, у яких, на думку заявника, суд по-іншому застосував одні й ті самі норми права у подібних правовідносинах.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіряючи наведені у заяві доводи, колегія суддів виходить з наступного.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України 08 квітня 2016 року№ К/800/18421/16 у справі № 822/6039/15, доданій до заяви, як приклад неоднакового застосування норм матеріального права судами касаційної інстанції у подібних правовідносинах, суд касаційної інстанцій дійшов до висновку про те, що договір банківського вкладу (депозиту) у доларах США, укладений позивачем із АТ «Дельта Банк», є дійсним. Даний висновок мотивовано тим, що даний договір був укладений до запровадження у банку процедури тимчасової адміністрації, а його нікчемність з матеріалів справи не встановлено, як і не надано доказів, які б свідчили, що зазначений правочин є таким, що порушує публічний порядок чи спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави. Крім того, у цій справі встановлено, що Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не визначено конкретної підстави нікчемності правочину неплатоспроможного банку, що передбачена частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та не наведено, що договір банківського вкладу (депозиту) має ознаки нікчемного правочину; доказів щодо визнання вказаного договору недійсним в судовому порядку також не надано.

Суд касаційної інстанції в іншій ухвалі від 30 червня 2016 року № К/800/7710/16 у справі № 818/3681/15, наданій як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права в подібних правовідносинах, погодився із судами попередніх інстанцій про безпідставність доводів відповідачів про те, що внаслідок «дроблення» вкладу іншого клієнта, розмір якого становив більше ніж 200000,00 грн, перерахування коштів здійснювалося у безготівковій формі з іншого рахунку, оскільки представниками відповідачів не надано жодного доказу про те, що позивачем кошти фактично не вносились на рахунок за спірним договором. Крім того, судами встановлено, що відповідачами не спростована наявність у позивача платіжного доручення, яке є доказом внесення на рахунок банку грошових коштів.

У рішенні Вищого адміністративного суду України від 22 червня 2017 року № К/800/1842/16 у справі № 821/3559/15а зазначено, що доказів на підтвердження нікчемності правочину (спрямованості його на порушення прав та свобод особи або держави, незаконне заволодіння майном) Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» не наведено, оскільки умови договору банківського вкладу (депозиту) є типовими, та з них не вбачається, які саме пільги або переваги отримав (міг би отримати) позивач. Крім того, у цій справі суд касаційної інстанції не погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що на момент укладання з позивачем договору банківського вкладу, існувала заборона укладення таких договорів для банку, що є підставою для визнання його нікчемним, оскільки позивач, як клієнт банку, на момент укладення договору не міг знати про встановлення обмежень щодо здійснення ПАТ «Дельта Банк» операцій із залучення вкладів. З огляду на це, касаційний суд дійшов до висновку про те, що укладення договору у період дії таких обмежень не може свідчити про намір позивача отримати переваги, прямо не встановлені для нього законом, що стало підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції та прийняття нового рішення про задоволення адміністративного позову.

Ще в одному рішенні від 22 червня 2017 року № К/800/10962/16 у справі № 802/3975/15-а Вищий адміністративний суд України зробив висновок про те, що закріплене нормами Закону № 4452-VI право уповноваженої особи здійснювати перевірки правочинів та виявляти серед них нікчемні не є абсолютним, a кореспондується із обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими закон пов'язує нікчемність правочину. Касаційний суд зазначив, що одного лише твердження про нікчемність правочину для визнання його таким недостатньо і за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження наявності передбачених законом підстав визнання правочину нікчемним, відповідне рішення суб'єкта владних повноважень щодо визнання правочину нечинним визнати правомірним та обґрунтованим неможна. Відтак, за відсутності доказів на підтвердження обставин щодо існування підстав визнання нікчемними як договору банківського вкладу, так і операції із зарахування коштів на банківський рахунок позивача, касаційний суд погодився із судом апеляційної інстанції про необхідність задоволення позову.

В ухвалі касаційного суду від 27 червня 2017 року № К/800/10360/16 у справі № 821/3602/15-а зазначено, що із оскаржуваного рішення відповідача про нікчемність договору банківського вкладу не вбачається, які саме обставини свідчать про наявність підстав, передбачених пунктом 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», для визнання вказаного договору нікчемним.

Разом з тим, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14 вересня 2017 року у даній справі колегія суддів погодилась із висновком апеляційного суду про те, що договір банківського вкладу, укладений між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» має ознаки нікчемності, визначені пунктом 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI, оскільки даний правочин укладено у період дії обмежень, встановлених постановою Правління Національного банку України про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних.

Перевіряючи зміст наведених рішень касаційного суду, колегія суддів доходить до висновку, що договори банківського вкладу у досліджуваних спірних ситуаціях укладені за схожих обставин, зокрема: до дати віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження тимчасової адміністрації; кошти на рахунок вкладника (позивача) надійшли з рахунку іншої особи; Уповноваженою особою Фонду стверджується нікчемність правочину на підставі пункту 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI.

Відтак, порівняльний аналіз ухвали Вищого адміністративного суду України від 14 лютого 2017 року та ухвал, доданих до заяви про перегляд, свідчить про те, що має місце неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме: пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Усуваючи виявлені розбіжності, слід зазначити, що Верховний Суд вже неодноразово висловлював позицію стосовно застосування пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до спірних правовідносин, що виникають внаслідок дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб під час виявлення нікчемних правочинів та не включення внаслідок цього особи до переліку вкладників, які мають право на відшкодування суми вкладу за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (постанови від 10 травня 2018 року у справі № 910/14681/17, від 30 травня 2018 року у справі № 910/23036/16, від 23 жовтня 2018 року у справі № 804/6992/15, від 20 листопада 2018 року у справах № 826/3342/15, № 826/3342/15, № 826/8590/15 та інших).

Зокрема, Верховний Суд дійшов до висновку, що пункт 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не поширює свою дію на договори банківського вкладу (рахунку), укладені між позивачем та банку, оскільки зі змісту даної норми вбачається, що вона поширює свою дію на випадки, коли саме банк уклав з одним із кредиторів договір; на підставі такого договору у останнього виникають переваги (пільги) стосовно інших кредиторів банку; умови цього договору передбачають перерахування банком коштів або передачу майна банком такому кредитору.

Відтак, метою пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є недопущення зменшення активів банку або якості (ліквідності) таких активів на шкоду інших кредиторів, а також захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 826/1476/15 також сформульована правова позиція, відповідно до якої при виявленні нікчемних правочинів Фонд, його Уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не на підставі рішення уповноваженої особи Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і прийняте відповідне рішення. При цьому. Положення статті 228 ЦК України не можуть бути застосовані Уповноваженою особою Фонду при вирішення питання щодо віднесення правочинів до нікчемних для розширення переліку підстав нікчемності, визначених у частині третій статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Разом з тим, у справі, що розглядається, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, не дають можливості сформулювати чітку правову позицію, застосовну до спірних правовідносин.

Так, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився Вищий адміністративний суд України, дійшов до висновку про те, що договір банківського вкладу № 006-22511-020215 «Найкращий від Миколи» у доларах США від 02 лютого 2015 року, укладений між позивачем та ПАТ «Дельта Банк», має ознаки нікчемності, визначені пунктом 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI, оскільки даний правочин укладено у період дії обмежень, встановлених постановою Правління Національного банку України про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних, а також з порушенням вимог пункту 5.11 Правил банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Дельта Банк», затверджених Радою Директорів АТ «Дельта Банк» 20 березня 2013 року.

Разом з тим, під час розгляду справи суди не встановили, які умови договору банківського рахунку чи інших договорів передбачали платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених законодавством чи внутрішніми документами банку.

Не було аргументовано, чому платіжні операції з перерахування коштів з рахунку іншої особи чи осіб на рахунок позивача, є правочинами між банком та позивачем згідно зі статтею 202 ЦК України. Здійснюючи операції з перерахування коштів, банк не вчиняє окремі правочини, а виконує свої зобов'язання з обслуговування клієнтів банку, передбачені ЦК, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492, та договорами з відповідними клієнтами банку.

Аналогічна правова позиція стосовно обставин, які підлягають встановленню судами у зазначеній категорії справ, для доведення правомірності дій відповідача - суб'єкта владних повноважень, викладена у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 826/20307/14.

У свою чергу, судом першої інстанції не перевірено, чи встановлено договором банківського вкладу від 02 лютого 2015 року № 006-22511-020215 обмеження щодо зарахування коштів на банківський рахунок з рахунку третіх осіб.

З огляду на це та з метою забезпечення права на справедливе судочинство, колегія суддів вважає за необхідне направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції для з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для прийняття по ній законного та обґрунтованого рішення.

Верховний Суд, здійснюючи перегляд судових рішень у межах наданих повноважень, позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини справи, досліджувати докази та оцінювати їх, а тому усі постановлені у справі рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аналогічна правова позиція щодо застосування статей 241-243 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 820/730/16.

Висновки за результатами розгляду заяви

Частиною першою статті 242 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) передбачено, що суд за наслідками розгляду справи може, зокрема, прийняти постанову про часткове задоволення заяви.

Враховуючи вищенаведене та відповідно до частини першої статті 242 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), колегія суддів дійшла до висновку, що заяву ОСОБА_2 про перегляд слід задовольнити частково, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 14 вересня 2017 року скасувати, постанову суду першої інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові і встановити зазначені в ній обставини, що стосуються обсягу та змісту спірних правовідносин і охоплюються предметом доказування. У разі необхідності суд може зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування цих обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог 242 КАС України.

Керуючись статтями 241-243 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), підпунктом 1 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII),

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 14 вересня 2017 року у справі № 826/25560/15 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2016 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 14 вересня 2017 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко