Справа № 826/6784/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 грудня 2018 року № 826/6784/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві

про визнання протиправною і скасування постанови

За участю представників:

від позивача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) подав до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - суд) позов до відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві (далі - Відповідач) та просить суд:

Визнати протиправними і скасувати :

Постанову відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві від 04 червня 2015 року ВП № 47651328 про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження;

Постанову Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 04 жовтня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 52301849;

Постанову Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 22 лютого 2017 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи божника;

Зобов'язати відповідача зняти арешт та вчинити відповідні дії по вилученню (скасуванню) відповідних записів про накладення арешту на рухове і нерухоме майно позивача, у тому числі і кошти (окрім квартири НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_3) із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна, а також виключити (скасувати) із Єдиного реєстру боржників відомості про позивача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуваними постановами накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. Разом з тим, 20 квітня 2017 року відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника. Разом з тим, арешт з майна боржника не було знято. Окрім того, позивач вважає, що виконавче провадження № 52301849 відкрито та виконувалося з грубим порушенням вимог законодавства України, чи порушено законні права боржника (незаконне обмеження прав власності боржника на його рухоме і нерухоме майно).

Ухвалою суду від 02 червня 2017 року позовну заяву позивача залишено без руху та надано 10 денний строк з дня отримання копії ухвали на усунення недоліків позовної заяви.

02 серпня 2017 року представником позивача через канцелярію суду на виконання вимог ухвали суду надано оригінал квитанції про сплату судового збору у розмірі 640,00 гривень.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/6784/17 (далі - справа), та призначено судовий розгляд на 23 листопада 2017 року. Запропоновано відповідачу подати суду письмові заперечення проти позову та всі докази на їх підтвердження, які наявні у відповідача.

22 листопада 2017 року через канцелярію суду надійшли письмові заперечення відповідача на адміністративний позов, який долучено до матеріалів справи та який обґрунтовано тим, що оскільки на даний момент рішення боржником фактично не виконано, зняття арешту з майна є недоцільним.

23 листопада 2017 року у відповідному судовому засіданні суд прийшов до висновку про доцільність здійснення подальшого розгляду та вирішення справи по суті у порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, з дня набрання чинності нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України, тобто з 15 грудня 2017 року, адміністративне судочинство здійснюється за правилами цієї редакції Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідачем вимоги ухвали про відкриття провадження у справі виконано не було, заперечень проти позову та доказів на їх підтвердження до суду не подано.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Обставини встановлені судом.

На виконанні у відділі державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві перебував виконавчий напис нотаріуса від 07 серпня 2014 року № 6239 про звернення стягнення на квартиру НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, яка є власністю ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра».

20 вересня 2016 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Чижиком А.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52301849.

04 жовтня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно з якою накладено арешт на усе майно боржника.

22 лютого 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника згідно з якою за місцем роботи (отримання доходів) боржником здійснювати відрахування із доходів останнього у розмірі 40% до виплати загальної суми боргу 2 374 130,68 гривень.

Позивач зазначає, що вказані документи разом з викликом виконавця від 22 лютого 2017 року № 52301849/7-6062 вперше було направлено відповідачем за адресою: АДРЕСА_3 та отримані позивачем 28 лютого 2017 року.

Після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження представником позивача було подано заяви про повернення виконавчого напису нотаріуса без виконання у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника.

Внаслідок розгляду зазначених заяв, 20 квітня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника.

При цьому, матеріали виконавчого провадження не містять доказів недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки) та постанови про стягнення виконавчого збору.

Виконавчий документ на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути пред'явлений до виконання та строк його подачі зупиняється. Тобто, органам державної виконавчої служби та їх посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заборонено вживати заходи. Які спрямовано на виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію зазначеного закону на період його чинності.

За таких обставин, державним виконавцем грубо порушено вказані вимоги законодавства при винесенні постанови від 20 вересня 2016 року та інших постанов від 14 жовтня 2016 року і 22 лютого 2017 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606), який був чинним на момент відкриття виконавчого провадження, однак на даний час втратив чинність на підставі Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404).

Відповідно до статті 1 Закону № 606 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частинами першою та другою статті 2 Закону № 606 визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Відповідно до частин першої та другої статті 8 Закону № 606 сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Згідно зі статтею 17 Закону № 606 примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи:

1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті;

2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

3) судові накази;

4) виконавчі написи нотаріусів;

5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу;

8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу;

9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»;

10) рішення (постанови) суб'єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу.

11) рішення Національного банку України про застосування до банку, філії іноземного банку заходу впливу у вигляді накладення штрафу.

Вимоги до виконавчого документа визначено частиною першою статті 18 Закону № 606 відповідно до якої, у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо;

4) резолютивна частина рішення;

5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням;

6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до статті 19 Закону № 606 державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону:

1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом;

4) в інших передбачених законом випадках.

Згідно з частиною першою статті 22 Закону № 606 виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки:

1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців;

2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі статтею 25 Закону № 606 державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Виконавчий документ, виданий на підставі рішення, яким надано відстрочку виконання, приймається державним виконавцем до виконання після закінчення строку відстрочки в межах строку, встановленого для його пред'явлення.

У разі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, забезпечення позовних вимог або якщо рішення підлягає негайному виконанню строк, встановлений частиною другою цієї статті, не надається.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 27 Закону № 606 передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом (частина перша статті 28 Закону № 606).

Відповідно до частини першої статті 31 Закону № 606 копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Згідно зі статтею 32 Закону № 606 заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Частиною першою статті 50 Закону № 606 у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 58 Закону № 606 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах;

винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї;

винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Проведення опису майна боржника здійснюється не пізніше ніж протягом місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.

Вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації здійснюється у строк, встановлений державним виконавцем, але не раніше ніж через п'ять днів після накладення арешту. Продукти та інші речі, що швидко псуються, вилучаються і передаються для продажу негайно після накладення арешту.

Виявлені під час опису цінні папери, ювелірні та інші побутові вироби із золота, срібла, платини і металів платинової групи, дорогоцінного каміння і перлів, а також лом і окремі частини таких виробів, на які накладено арешт, підлягають обов'язковому вилученню і не пізніше наступного робочого дня передаються на зберігання установам Національного банку України, які зобов'язані прийняти їх на безоплатній основі. Арешт на цінні папери накладається в порядку, встановленому законодавством про депозитарну систему України.

Окрім того, як уже зазначалось Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV втратив чинність на підставі Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404)

Відповідно до пункту 7 розділу розділ XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1404 виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до статтей 6-70 Закону № 1404 стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти стягувачу у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щокварталу надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

У разі припинення перерахування коштів стягувачу підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці не пізніш як у триденний строк повідомляють виконавцю про причину припинення виплат та зазначають нове місце роботи, проживання чи навчання боржника, якщо воно відоме.

Розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості:

відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю особи, у зв'язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків;

за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків.

З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім'ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також у зв'язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках.

За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.

Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 37 Закону № 1404 виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Частиною першою статті 40 Закону № 1404 передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304), яким запроваджено заборону на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до пункту 1 Закону № 1304 протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Поняття «мораторій» у законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 Цивільного кодексу України).

Відтак, установлений Законом № 1304 мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Отже, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, за умов, що площа майна не перевищує встановлені розміри для відповідного виду житла, а у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, виконавчі документи про звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) підлягають поверненню стягувачу.

Крім того, відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 01 лютого 2018 року в межах справи № 340/173/13-ц, досліджено питання щодо дії мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України № 1304.

Враховуючи правову позицію, яку висловлену Верховним Судом та аналіз норм Закону № 1304, кредитор має право до окремих категорій громадян, на яких поширюється дія мораторію, застосовувати тільки процедури досудового врегулювання заборгованості, надсилати вимоги, подавати позови до суду, отримувати судові рішення, вчиняти нотаріальні написи, та виконувати інші передбачені законом дії, спрямовані на отримання виконавчого документу.

Проте, сам виконавчий документ не може бути пред'явлено до виконання, оскільки на час дії Закону № 1304 зупиняється строк його пред'явлення.

З аналізу наведеного вбачається, що органам державної виконавчої служби та їх посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заборонено вживати заходи, спрямовані на виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію Закону № 1304 на період його чинності.

Якщо банк (кредитор) зловживає своїми правами і подає виконавчий документ до виконання, то виконавча служба зобов'язана відмовити у відкритті виконавчого провадження і повернути виконавчий документ стягувачу без виконання.

Підтвердження цієї позиції відображено у пункті 9 статті 37 Закону № 1404.

Окрім того, відповідно до частини п'ятої статті 37 Закону № 1404 повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Таким чином, без згоди боржника, за споживчим валютним кредитом, що підпадає під дію мораторію, державною виконавчою службою не може бути застосовано заходи для примусового виконання, зокрема, виконавчого напису нотаріуса.

З матеріалів справи вбачається, що 20 вересня 2016 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Чижиком А.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52301849 з виконання виконавчого напису № 6239 який видано 07 серпня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про звернення стягнення на квартиру НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, яка є власністю ОСОБА_1

Боржнику встановлено строк для самостійного виконання рішення (сплати боргу) на протязі трьох днів та надати відомості про виконання (сплату боргу) на адресу служби протягом трьох робочих днів (а.с. - 39-40).

В матеріалах справи міститься виклик боржника державним виконавцем (а.с. - 41).

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів про направлення вказаного виклику боржнику та його отримання боржником.

04 жовтня 2016 року державним виконавцем, керуючись статтею 57 Закону № 606, винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно з якою накладено арешт на усе майно боржника (а.с. - 42-43).

22 лютого 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника згідно з якою за місцем роботи (отримання доходів) боржником здійснювати відрахування із доходів останнього у розмірі 40% до виплати загальної суми боргу 2 374 130,68 гривень (а.с. - 44-45).

Зважаючи на те. що винесені державним виконавцем постанови та виклик від 22 лютого 2017 року № 52301849/7-6062 позивачем отримано 28 лютого 2017 року, представник позивача ознайомився з матеріалами виконавчого провадження.

Після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження представником позивача було подано заяви про повернення виконавчого напису нотаріуса без виконання у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника.

Внаслідок розгляду зазначених заяв, 20 квітня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника (а.с. - 58-61).

Однак, як встановлено судом Закон № 1304 є чинним. Квартира АДРЕСА_1 використовується боржником як місце постійного проживання, яке зареєстровано боржником у встановленому законодавством порядку, що підтверджується відміткою у паспорті громадянина України ОСОБА_6 (а.с. - 11).

Доказів протилежного відповідачем до суду надано не було.

За таких обставин, із системного аналізу викладеного, суд дійшов висновку про недотримання державним виконавцем вимог чинного законодавства, що стало підставою для винесення протиправних постанов у виконавчому провадженні № 52301849 від 20 вересня 2016 року про відкриття виконавчого провадження, та як наслідок протиправність постанов від 04 жовтня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та від 22 лютого 2017 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Однак, зважаючи на винесення державним виконавцем 20 квітня 2017 року постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, суд не вбачає підстав для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що матеріали виконавчого провадження не містять доказів недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Таким чином, зважаючи на встановлену судом протиправність постанов державного виконавця від 04 жовтня 2016 року про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, від 22 лютого 2017 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, які винесено у виконавчому провадженні № 52301849, та відсутність підтверджень про недостатність коштів, суд дійшов висновку про наявність підстав для їх скасування.

Суд також зауважу, що окремою підставою для скасування оскаржуваних постанов є також недотримання державним виконавцем 20 квітня 2017 року під час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, вимог частини першої статті 40 Закону № 1404 та не вирішення питання щодо арешту, накладеного на майно (кошти) боржника.

Встановлена судом протиправність рішень відповідача та наявність підстав для їх скасування, з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача, суд вбачає підстави і для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача зняти арешт та вчинити відповідні дії по вилученню (скасуванню) відповідних записів про накладення арешту на рухове і нерухоме майно позивача, у тому числі і кошти (окрім квартири НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_3) із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна, а також виключити (скасувати) із Єдиного реєстру боржників відомості про позивача.

Що стосується позовних вимог позивача про визнання протиправною і скасування постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві від 04 червня 2015 року ВП № 47651328 про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, то суд не вбачає підстав для їх задоволення виходячи з того, що позовна заява жодних доказів протиправності вказаної постанови не містить.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Беручи до уваги викладене, на думку суду, позивачем частково доведено протиправність оскаржуваних рішень відповідача, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною третьою статті 139 КАС передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З долучених до матеріалів справи квитанції підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 2500,00 гривень.

Керуючись статтями 2, 9, 19, 72-77, 90, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 (03148, АДРЕСА_2, ІПН: НОМЕР_1) до відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві (03148, місто Київ, вулиця Гната Юри, 9. Код ) про визнання протиправною і скасування постанови.

Визнати протиправними і скасувати :

Постанову Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 04 жовтня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 52301849;

Постанову Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 22 лютого 2017 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи божника.

Зобов'язати Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві зняти арешт та вчинити відповідні дії по вилученню (скасуванню) відповідних записів про накладення арешту на рухове і нерухоме майно позивача, у тому числі і кошти (окрім квартири НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_3) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна, а також виключити (скасувати) із Єдиного реєстру боржників відомості про позивача.

Присудити на користь ОСОБА_1 (03148, АДРЕСА_2, ІПН: НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (03148, місто Київ, вулиця Гната Юри, 9. Код ) сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1920 (одна тисяча шістсот ) гривень 00 копійок.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда