Справа № 0540/6093/18-а
Суддя: Грищенко Є.І.
Дата ухвалення: 2018-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2018 р. Справа№0540/6093/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грищенка Є.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області (далі відповідач) про :

- скасування пункту 6.2.4 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджене рішенням Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області від 06.01.2017 №VI/90-789, в частині встановлення ставки податку за 1 кв.м. бази оподаткування для обєктів нежитлової нерухомості юридичних осіб 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року;

- скасування пункту 6.2.3 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджене рішенням Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області від 08.12.2017 №VI/103-891, в частині встановлення ставки податку п.1230 за 1 кв.м. бази оподаткування для обєктів нежитлової нерухомості юридичних осіб 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року;

- скасування пункту 6.2.3 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджене рішенням Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області від 16.05.2018 №VI/108-940, в частині встановлення ставки податку п.1230 за 1 кв.м. бази оподаткування для обєктів нежитлової нерухомості юридичних осіб 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником обєктів нерухомості на загальну площу 518, 85 кв.м., які розташовані у селі Володимірівка Донецької області. Відповідно до положень Податкового кодексу України позивач сплачує податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Рішеннями Володимирівської селищної ради від 06.01.2017 року № VI/90-789, від 08.12.2017 року № VI/103-891 та від 16.05.2018 року № VI/108-940 було підвищено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Позивач не погоджується з прийнятими рішеннями та зазначає, що вони не були узгоджені з громадою, що порушує принцип діяльності органів місцевого самоврядування. На думку позивача, оспорюванні рішення є регуляторними актами, оскільки мають ознаки, визначені у Законі України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Однак, відповідачем не було додержано положення зазначеного Закону, оскільки проект регуляторного акту не був оприлюднений та відсутній аналіз регуляторного впливу. Окрім того, відповідачем було порушено норми Податкового кодексу України, оскільки протягом бюджетного року він двічі змінював ставки податків.

Ухвалою суду від 20 серпня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

12 вересня 2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1, в якому відповідач повністю заперечував проти задоволення позовних вимог. Свою позицію він обґрунтував тим, що до рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році», не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.55 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.04 та пункту 12.5 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

10 грудня 2018 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи за його відсутності.

У судове засідання, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи позивач та представник відповідача не зявились.

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності володіє 1/2 частки закусочної «Грот», розташованої за адресою: Донецька обл., Волноваський р-н, смт. Володимирівка, вул. Симоненка, 3/1, 1/2 частки магазину «Стимул» та закусочної «Карамелька», розташовані за адресою: Донецька обл., Волноваський р-н, смт. Володимирівка, вул. Симоненка, 3/1 та 1/2 частики магазину, який розташовано за адресою: Донецька обл., Волноваський р-н, смт. Володимирівка, вул. Радянська, 147.

Рішенням Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області від 14.07.2011 року №VI/10-120 встановлено єдиний податок та збір за здійснення деяких видів підприємницької діяльності у розмірі 0,1 мінімальної заробітної платні.

Відповідно до п. 6.4.2 положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджене рішенням Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області від 06.01.2017 року № VI/90-789, встановлено ставку податку за 1 кв.м. бази оподаткування для обєктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб: нежитлові будівлі та приміщення магазинів продуктових товарів, а також розважально-торгових комплексів, у тому числі кафе та ресторанів у розмірі 1% від розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до п. 6.2.3 положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджене рішенням Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області від 08.12.2017 року № VI/103-891встановлено ставки податку для обєктів нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі: нежитлові будівлі та приміщення фізичних осіб 0,1 відсотка від розмірі мінімальної заробітної плати, встановлено на 1 січня звітного року, нежитлової будівлі та приміщення юридичних осіб 0,2 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановлено на 1 січня звітного року.

Відповідно до п. 6.2.3 положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджене рішенням Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області № VI/103-891 та від 16.05.2018 року 891 встановлено ставки податку для обєктів нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі: нежитлові будівлі та приміщення фізичних осіб 0,5 відсотка від розмірі мінімальної заробітної плати, встановлено на 1 січня звітного року, нежитлової будівлі та приміщення юридичних осіб 0,5 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановлено на 1 січня звітного року.

Позивач не погоджується із зазначеними пунктами положень та просив суд їх скасувати.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України від 28.12.2014 №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", який набрав чинності з 01.01.2015, ст.266 Податкового Кодексу України викладена у новій редакції, якою передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування відповідно до пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 Податкового Кодексу України є об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

При цьому, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Статтею 25 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Пунктом 24 частини 1 статті 26 цього Закону встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Учасниками справи не заперечується наявність у відповідача повноважень на встановлення місцевих податків та зборів в межах граничних розмірів ставок, визначених ПК України.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, згідно з яким сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Відповідно до підпункту 12.3.7 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України не дозволяється сільським, селищним, міським радам та радам об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлювати індивідуальні пільгові ставки місцевих податків та зборів для окремих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і фізичних осіб або звільняти їх від сплати таких податків та зборів.

Підпунктом 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 Податкового кодексу України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать: до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об'єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов'язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Згідно пп.4.1.9 п.4.1 ст.4 Податкового кодексу України податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, зокрема, стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

У свою чергу, принцип стабільності можна розглядати як надані платнику податку гарантії для реалізації його економічних прав, в першу чергу передбаченого статтею 42 Конституції України права на зайняття підприємницькою діяльністю, яка не заборонена законом.

Цей принцип розглядається законодавцем в двох аспектах:

- по-перше, його пов'язують зі строками набуття чинності змін, внесених протягом року до основних елементів податку. Відповідні зміни можуть бути внесені не пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного року, та набувають чинності не раніше 1 січня нового бюджетного року;

- по-друге, стабільність пов'язують із незмінністю податків, зборів, податкових ставок та податкових пільг, оскільки можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних ним дій має фундаментальне значення для правильності його застосування, а у випадку неоднозначності нормативних приписів підлягає застосуванню підхід, відповідно до якого істотні правові сумніви мають тлумачитися на користь платника.

Разом з тим, в 2018 році внесені зміни до Податкового кодексу України Законом України від 07.12.2017 № 2245-VIII Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році, який набрав чинності 01.01.2018 року (далі Закон № 2245-VIII)

Пунктом 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2245-VIII установлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

Отже, Володимирівська селищна рада наділена повноваженнями приймати рішення, зокрема, з питань встановлення податку, керуючись при цьому вимогами Закону № 2245-VIII, незважаючи на правила щодо правового регулювання порядку встановлення та зміни до будь-яких елементів податків, встановлених підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4,підпунктом 12.3.4 пункту 12.3,підпунктом 12.4.3пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та положень Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності, а тому суд не приймає до уваги позивача на те, що прийняті рішення є регуляторними актами, а тому прийняті з порушенням норм Податкового кодексу України.

Окрім того, щодо вимоги позивача про скасування окремих пунктів рішень в частині встановлення ставок податку для обєктів нежитлової нерухомості юридичних осіб, суд зазначає наступне.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину другу ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона має право розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізаціїїї права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього розв'язати спір.

Крім того, судовому захисту підлягає також охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні від 1 грудня 2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам .

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Водночас за відсутності об'єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Викладені конституційні норми кореспондуються з нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв'язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

У свою чергу, як вже зазначалось, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку в публічно-правових відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно, на думку особи, спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов'язків особи (тобто є юридично значимими), особа може порушити питання про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше ущемлення прав чи свобод.

При цьому позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові».

Враховуючи, що позивач не є юридичною особою, суд не вбачає порушення його прав прийняттям оспорюваних пунктів рішень Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області, оскільки вони встановлюють ставки податку виключно для юридичних осіб.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Враховуючи приписи статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись нормами Конституції України та Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області про скасування рішення відмовити в повному обсязі.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 10 грудня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Грищенко Є.І.