Справа № 760/15180/17
Суддя: Лазаренко В. В.
Дата ухвалення: 2018-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/760/768/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2018 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі судді Лазаренко В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання рішення суб`єкта владних повноважень протиправним, стягнення одноразової грошової допомоги, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати рішення про відмову у призначенні йому різниці одноразової грошової допомоги відповідно до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги та компенсаційних сум від 27.01.2017 №4 неправомірним;
- стягнути з Міністерства оборони України на його користь різницю одноразової грошової допомоги у розмірі 97440 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що він проходив строкову військову службу в Збройних Силах України з 26.11.2002 по 07.04.2004 у в/ч пп 3038 та в/ч пп 3030, та військову службу по мобілізації згідно Указу Президента України №303 від 17.03.2014 у період з 09.04.2014 по 09.10.2014. У період з 30.05.2014 по 23.06.2014 він безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції (Донецькій та Луганських областях).
Під час проходження військової служби перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: «бронхіальна астма, змішана форма, частково контрольована, середньої важкості, персистуючий перебіг, імуногглобулати Е, нестійка ремісія. Емфізема легень. Дифузний пневмофіброз, ЛН-І по змішаному типу з перевагою обстукції. Міокардитичний кардіосклероз, легенева гіпертензія. ПМК-Іст. з регургітацією Іст. СН-1. Викривлення носової переділки з незначним порушенням функції зовнішнього дихання. Вазомоторний алергічний риніт. Дифузивні протрусії третього-четвертого-п`ятого поперекових дисів з больовим синдромом, помірним порушенням статико-кінетичної функції хребта. Спонділогенна люмбалгія, стйкий больовий синдром.»
Постановою ВЛК госпітальна при в/ч НОМЕР_1 від 26.08.2014 встановлено, що захворювання пов`язане з проходженням військової служби. 30.10.2014 йому первинно встановлено третю групу інвалідності, визначено причину інвалідності - захворювання, пов`язане з проходженням військової служби. У зв`язку з встановленням інвалідності йому відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідачем нарахована та виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 85260 грн.
16.11.2016 постановою ВЛК Західного регіону постанову ВЛК госпітальна при в/ч НОМЕР_1 від 26.08.2014 скасовано, змінено формулювання про причинний зв`язок захворювання, визначено, що зазначене вище захворювання, окрім «Викривлення носової переділки з незначним порушенням функції зовнішнього дихання», пов`язане із захистом Батьківщини.
05.12.2018 за результатами повторного огляду обласною МСЕК Волинського обласного бюро МСЕ йому встановлено третю групу інвалідності, визначено причину інвалідності - захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач вважає, що внаслідок зміни формулювання причинного зв`язку його захворювання відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він набув право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, а тому відповідачу належало виплатити йому різницю з урахуванням раніше виплаченої суми.
З метою реалізації зазначеного права позивач в установленому порядку звернувся до відповідача з відповідною заявою.
Міністерство оборони України не визнало його право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі та в особі Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби прийняло рішення, оформлене протоколом №4 від 27.01.2017, яким йому у виплаті допомоги відмовило, з тієї підстави, що після зміни причинного зв`язку інвалідності пройшло понад два роки з часу первинного встановлення інвалідності.
З таким рішенням відповідача він незгоден, з тих підстав, що воно не ґрунтується на нормах закону, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, т.я. ч. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлювала дворічного строку для реалізацій відповідного права саме у зв`язку зі зміною причинного зв`язку інвалідності, а положення ч. 8 цієї ж статті визначали, що право на отримання одноразової грошової допомоги може бути реалізоване протягом трьох років з дня його виникнення. Крім цього, позивач вважає неправомірним обґрунтування оскаржуваного рішення і положеннями п. 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013, оскільки на той час вони суперечили положенням вищевказаного закону.
З огляду на зазначені вище обставини, позивач вважає, що рішення відповідача є протиправним, порушує його право на соціальний захист, гарантоване Конституцією України та Законами України.
Ухвалою суду від 12.07.2018 в справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.
05.11.2018 відповідачем подано відзив на позовну заяву, надано письмові докази на підтвердження доводів, викладених у відзиві.
Дослідивши надані у справі письмові матеріали, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в Збройних Силах України з 26.11.2002 по 07.04.2004 у в/ч пп НОМЕР_2 та в/ч пп НОМЕР_3 , та військову службу по мобілізації згідно Указу Президента України №303 від 17.03.2014 у період з 09.04.2014 по 09.10.2014, що підтверджується довідкою Нововолинського об`єднаного районного військового комісаріату від 13.12.2016 №172.
Згідно довідки від 10.10.2014 №5967, виданої в/ч НОМЕР_4 -польова пошта, в період з 30.05.2014 по 23.06.2014 ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції (Донецькій та Луганських областях).
Під час проходження військової служби ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні, про що свідчать наявні у матеріалах справи копії виписних епікризів та ін. медична документація.
Відповідно до свідоцтва про хворобу від 26.08.2014 №322 вбачається, що за результатами проведеного огляду ВЛК госпітальна при в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 встановлено наступний діагноз «бронхіальна астма, змішана форма, частково контрольована, середньої важкості, персистуючий перебіг, імуногглобулати Е, нестійка ремісія. Емфізема легень. Дифузний пневмофіброз, ЛН-І по змішаному типу з перевагою обстукції. Міокардитичний кардіосклероз, легенева гіпертензія. ПМК-Іст. з регургітацією Іст. СН-1. Викривлення носової переділки з незначним порушенням функції зовнішнього дихання. Вазомоторний алергічний риніт. Дифузивні протрусії третього-четвертого-п`ятого поперекових дисів з больовим синдромом, помірним порушенням статико-кінетичної функції хребта. Спонділогенна люмбалгія, стйкий больовий синдром.»
Постановою ВЛК госпітальна при в/ч НОМЕР_1 від 26.08.2014 встановлено, що захворювання ОСОБА_1 , ТАК, пов`язане з проходженням військової служби.
Наказом командира 51 окремої механізованої бригади від 06.10.2014 №45-к ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас згідно пункту «б» частини 8 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що вбачається копії витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_4 -польова пошта від 09.10.2014 №214, яким ОСОБА_1 з 09.10.2014 виключено із списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Нововолинського ОРВК Волинської області.
30.10.2014 ОСОБА_1 первинно встановлено третю групу інвалідності, визначено причину інвалідності - захворювання, пов`язане з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серія 12 ААА №137518 від 30.10.2014.
У зв`язку з встановленням позивачу інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, останньому Міністерством оборони України нараховано на виплачено одноразову грошову допомогу на підставі та у розмірі передбаченому п. 5 ч. 2 ст. 16, ч. 2 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п.п. 2 п. 6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013.
В жовтні 2016 позивач звернувся до Нововолинського об`єднаного районного військового комісаріату Волинської області з заявою про направлення матеріалів його справи до Військово-лікарської комісії Західного регіону для перегляду причинного зв`язку захворювання.
16.11.2016 постановою ВЛК Західного регіону постанову ВЛК госпітальна при в/ч НОМЕР_1 від 26.08.2014 скасовано, змінено формулювання про причинний зв`язок захворювання, визначено, що захворювання позивача, окрім «Викривлення носової переділки з незначним порушенням функції зовнішнього дихання», ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини.
05.12.2016 за результатами повторного огляду обласною МСЕК Волинського обласного бюро МСЕ ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності, визначено причину інвалідності - захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини.
Після зміни формулювання про причинний зв`язок захворювання, позивачем подано заяву про виплату одноразової грошової допомоги у більшому розмірі з урахуванням раніше виплаченої суми.
Розглянувши подані документи, Міністерство оборони України в особі комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби прийняло рішення, оформлене протоколом від 27.01.2017 №4, яким ОСОБА_1 у виплаті допомоги відмовило, з тієї підстави, що заявнику причину інвалідності (захворювання пов`язане із захистом Батьківщини) змінено понад дворічний термін від первинного встановлення групи інвалідності (захворювання пов`язане з проходженням військової служби).
Позивачем оспорюється правомірність вищевказаного рішення відповідача.
Надаючи оцінку обставинам справи та відповідним правовідносинам сторін, суд виходить з такого.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІІ від 25.03.1992.
Відповідно до статті 41 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-ХІІ) визначені основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців.
Розділом ІІ цього Закону встановлені права військовослужбовців, зокрема, щодо грошового забезпечення.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно ч. 9 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 (далі - Порядок).
Пунктом 4 частини другої статті 16 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Пунктом 5 частини другої статті 16 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.
Згідно п. 3 Порядку, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відповідно до п. б ч. 1 ст. 16-2 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Відповідно до ч. 2 ст. 16-2 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб.
Пункту 6 Порядку передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується:
1) військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі:
150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи;
2) військовослужбовцю, інвалідність якого настала в період проходження військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби, у розмірі:
70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.
Таким чином право на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, виникає з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку, з моменту встановлення інвалідності, а відповідна правова підстава призначення і виплати такої допомоги та її розмір залежить, в т.ч., від причин інвалідності.
Виходячи з вищевикладеного, враховуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 після встановлення йому 30.10.2014 ІІІ групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, набув право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги на підставі та у розмірі передбаченому п. 5 ч. 2 ст. 16, ч. 2 ст. 16-2 Закону №2011-ХІІ та п.п. 2 п. 6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013; після встановлення 05.12.2016 під час повторного огляду іншої причини інвалідності, - захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини, - ОСОБА_1 набув право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги на підставі та у розмірі передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 16, п.п. б) ч. 1 ст. 16-2 Закону №2011-ХІІ .
Як свідчать матеріали справи, набуття ОСОБА_1 права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги з підстав передбачених п. 5 ч. 2 ст. 16 Закону №2011-ХІІ у зазначеному порядку та розмірах з боку відповідача фактично не оспорюється, оскільки після встановлення останньому інвалідності первинно одноразова грошова допомога була призначена та виплачена в повному обсязі.
Відповідачем не визнається право позивача на призначення та виплату одноразової грошової допомоги з підстав передбачених п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону №2011-ХІІ після встановлення іншої причини інвалідності з посиланням на те, що заявнику причину інвалідності змінено понад дворічний термін від первинного встановлення групи інвалідності.
В обґрунтування своєї позиції, відповідач посилається на положення ч. 4 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ , п. 8 Порядку.
Частина четверта ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ передбачає: «Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.»
Аналогічні положення закріплені у п. 8 Порядку.
Разом з цим, ч.4 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ доповнена абзацом другим Законом України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01.01.2017.
На момент виникнення спірних правовідносин, 05.12.2016, ч.4 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ відповідних положень не містила, та встановлювала (редакція закону від 30.09.2016), що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Пункт 8 Порядку на момент виникнення спірних правовідносин визначав, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Положеннями частини першої ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Таким чином, в силу статті 58 Конституції України, норма Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» не може розповсюджуватись на спірні правовідносини.
При цьому стаття 16-3 Закону України № 2011-ХІІ та п. 8 Порядку у відповідних редакціях не містили часових обмежень на виплату одноразової грошової допомоги у разі, якщо після призначення первинної групи інвалідності особі під час повторного огляду буде встановлено іншу причину інвалідності.
Оскільки, на момент виникнення спірних правовідносин, строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було, позивач має право на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 березня 2015 року у справі № 21-563а14, постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 806/694/16 та від 21 серпня 2018 року у справі № 760/11440/17.
У зв`язку з зазначеним, доводи відповідача про те, що позивач не набув права на отримання одноразової грошової допомоги з посиланням на положення ч. 4 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ , п. 8 Порядку суд визнає безпідставними та необґрунтованими.
Суд не приймає до уваги і заперечення відповідача, які обгрунтовуються непідсудністю спору місцевому загальному суду як адміністративному суду, з наведених нижче міркувань.
На момент пред`явлення позову відповідні правила підсудності встановлювались ст.ст. 18, 24 КАС України.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України передбачалось, що окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 18 КАС України визначалось, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
У свою чергу, ч. 1 ст. 24 КАС України була допоміжною нормою для визначення кількісного складу суду при розгляді справ, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність міністерства, виключно в окружному адміністративному суді, а тому не поширювалася на здійснення судочинства у місцевих загальних судах та не підлягала застосуванню ними.
Як свідчать фактичні обставини справи, позивач звернувся із позовом про зобов`язання відповідача призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу у разі інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, отже дана адміністративна справа була предметно підсудна місцевому суду як адміністративному суду на момент прийняття її до провадження, як спір фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
З наведених мотивів суд відхиляє твердження відповідача про те, що даний спір підлягає розгляду окружним адміністративним судом.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2014 року (справа № 21-11а14) та від 22 квітня 2014 року (справа № 21-484а13) сформулював правову позицію у подібних правовідносинах, згідно з якою підставою для повідомлення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги є рішення суб`єкта владних повноважень, прийняте з цього питання.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем відмовлено позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, відповідне рішення, оформлене протоколом №4 від 27.01.2017.
За таких обставин, враховуючи, що позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги, у відповідності до п. 11 Порядку надав усі необхідні документи уповноваженому органу, яким є відповідач, суд приходить до висновку, що рішення відповідача про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги не ґрунтується на вимогах закону, тому є протиправним.
Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з Конституцією України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Положеннями ч.ч. 1-3 ст. 7 КАС України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).
З урахуванням вищевикладеного, оскільки Міністерство оборони України, як адміністративний орган, уже скористався своїми дискреційними повноваженнями (свободою розсуду) та прийняв рішення про відмову у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги позивачу, вказане рішення порушує права та інтереси позивача, який має відповідне право на таку допомогу, суд приходить до висновку, що порушене право підлягає захисту.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За таких обставин, з огляду на предмет та підстави позову, з урахуванням фактичних обставин справи, позов належить задовольнити частково, та для захисту порушеного права позивача рішення про відмову у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги належить визнати протиправним, зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві одноразову грошову допомогу з урахуванням раніше виплаченої суми.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтями 16 - 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінетом Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, ст.ст. 1-3, 5, 6, 8, 9, 19, 30, 72-78, 90, 241-246, 257-263, 293, 295, п. 10 Перехідних положень КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправним рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаціних сум, оформлене протоколом 27.01.2017 №4, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги.
Зобов`язати Міністерство оборони України (адреса: проспект Повітрофлотський, будинок 6, м. Київ, 03168, код ЄДРПОУ: 00034022) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) одноразової грошової допомоги, що передбачена п. 4 ч. 2 ст. 16 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 05.12.2016, з урахуванням раніше виплаченої суми.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного адміністративного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Суддя В.В. Лазаренко