Справа № 2340/4685/18
Суддя: С.М. Гарань
Дата ухвалення: 2018-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2018 року справа № 2340/4685/18

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гараня С.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати їй пенсії за віком, за травень-червень 2018 та серпень-вересень 2018;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 пенсію за віком, за травень-червень 2018 та серпень-вересень 2018 на загальну суму 6184,84грн.

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що є пенсіонером за віком та внутрішньо переміщеною особою. Однак з травня по червень 2018 року та із серпня по вересень 2018 року ГУ ПФУ в Черкаській області було безпідставно призупинено їй виплату пенсії, відповідно до вимог Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ № 365 від 08.06.2016. Позивач стверджує, що виплата пенсії призупинена з підстав не передбачених ст.49 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а тому вважає такі дії незаконними, оскільки вони порушують її право на пенсійне забезпечення.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач проти позову заперечив. 26.12.2018 надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що за результатами верифікації Держприкордонслужби та Міністерства фінансів України виявлено інформацію, яка була підставою для призупинення виплати ОСОБА_1 пенсії з травня по червень 2018 року та із серпня по вересень 2018 року, а тому дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, які оскаржуються позивачем є правомірними, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є пенсіонером та внутрішньо переміщеною особою, місце проживання зареєстровано на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а саме за адресою: вул. Почтова, 25 м. Краснодон, Луганська область, фактичне місце проживання/перебування - на підконтрольній українській владі території за адресою: вул. Припортова, 62, м. Черкаси, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 21.07.2015 № НОМЕР_1.

Матеріалами справи встановлено, що з 01.05.2018 відповідач припинив виплату пенсії ОСОБА_1, у звязку з виявленням інформації, яка дає підстави для скасування дії довідки ВПО від 26.02.2015 № НОМЕР_2.

На підставі заяви від 29.05.2018, витягу з протоколу № 27/4 від 08.06.2018 засідання комісії виконавчого комітету ЧМР, ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії з 01.05.2018 та нараховано доплату пенсії за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 в сумі 3 092,42 грн. (виплату не провело).

З 01.08.2018 позивачу знову було призупинено виплату пенсії внаслідок одержаної від Держприкордонслужби та Міністерства фінансів України рекомендації про припинення виплати пенсії окремим категоріям громадян (підставою припинення виплати пенсії стала інформація, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця проживання).

21.08.2018 ОСОБА_1 повторно звернулась до ГУ ПФУ в Черкаській області із заявою про поновлення виплати пенсії (виплата пенсії в подальшому була поновлена з 01.08.2018).

Так, на даний час, відповідачем не проведено виплату пенсії ОСОБА_1 за період з травня по червень 2018 року та із серпня по вересень 2018 року з посиланням на те, що така виплата буде проведена за окремим порядком після його затвердження Кабінетом Міністрів України.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, за своїм внутрішнім переконанням, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до Преамбули Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" цей Закон, зокрема, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Частиною 1 ст.4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 3 ст.4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до п.16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Стаття 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначає, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст.49 Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Таким чином, суд дійшов висновку, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Отже, вказаною нормою визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

При цьому, суд зазначає, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст.49 Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Поряд із тим, доказів прийняття відповідного рішення (органом пенсійного фонду або судом) про припинення виплати позивачу пенсії з підстав, визначених ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" відповідачем до суду не надано.

Як зазначив представник ГУ ПФУ в Черкаській області у своєму відзиві на позовну заяву, підставою для призупинення виплати позивачу пенсії в першому випадку стала інформація, яка була підставою для скасування дії довідки ВПО, а в іншому випадку інформація, що була отримана від Держприкордонслужби та Міністерства фінансів України, про те, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця проживання.

З вищевказаного можна дійти висновку, що дійсно, вказані рішення щодо фактичного припинення виплати пенсії позивача за спірні періоди прийняті на підставі Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ № 365 від 08.06.2016, однак останні суперечить Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який є пріоритетним у питаннях нарахування та виплати пенсій (припинення її виплати). Слід також наголосити, що вимоги вищевказаного Закону не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як наявність окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття Закон України, на відміну від поняття законодавство України, не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

З урахуванням вищевказаного, дослідивши матеріали справи, а також проаналізувавши положення чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що причини з урахуванням яких позивачу було призупинено виплату пенсії за спірні періоди не передбачені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а постанова КМУ № 365 від 08.06.2016, в даному випадку, є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем, а тому в даному випадку має нижчу юридичну силу ніж Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та не береться судом до уваги.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі Суханов та Ільченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Тому, фактично припиняючи виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Щокін проти України, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу за спірні періоди було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у зразковій адміністративній справі № 805/402/18 від 03 травня 2018 року.

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Крім того, згідно ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком, за період з травня по червень 2018 року та з серпня по вересень 2018 року.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) пенсію за віком, за період з травня по червень 2018 року та з серпня по вересень 2018 року на загальну суму 6 184,84 грн.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.М. Гарань