Справа № 803/285/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2018-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/3109/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Глушка І.В.,

секретаря судового засідання Гром І.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 представника ОСОБА_5 на рішення Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Денисюк Р.С.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м.Луцьку о 14 год 42 хв 11 квітня 2018 року, повний текст судового рішення складено 16 квітня 2018 року, у справі №803/285/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологія Базальту» до Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

20.02.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Технологія Базальту» (далі - Товариство) звернулося в суд з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, просило, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 16.03.2018, визнати протиправними дії відповідача, які виявились у поверненні Товариству на доопрацювання матеріалів справи щодо видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, зобов'язати відповідача розглянути питання щодо можливості/неможливості видачі Товариству дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами та прийняти рішення, яким встановити можливість видачі такого дозволу Товариству.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за результатами розгляду заяви та поданих документів територіальні органи Держпродспоживслужби приймають рішення щодо можливості або неможливості видачі дозволу, яке надсилається Мінприроди та дозвільним центрам відповідно. Суд першої інстанції врахував, що завод введено в експлуатацію у встановлений законодавством спосіб, про що свідчать відповідні документи, позивач у відповідності до Порядку №302 подав увесь необхідний пакет документів відповідачу, а в останнього були відсутні підстави для їх повернення відповідно до пункту 8 Порядку №302. Також враховано, що пункт 8 Порядку №302 визначає право повернення документів на доопрацювання органу, який видає дозвіл, а не органам Головного управління Держпродспоживслужби, які у відповідності до абзацу 2 пункту 6 Порядку №302 протягом 15-ти днів з дати надходження документів приймають рішення щодо можливості/неможливості видачі дозволу, яке в подальшому надсилається відповідним органам. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач відповідно до Порядку №302 повинен був прийняти рішення щодо можливості чи неможливості видачі такого дозволу, чого не зробив. Враховуючи те, що повернення документів на доопрацювання було здійснено з порушенням вимог законодавства, а також те, що обставини, які стали підставою для їх повернення не можуть бути усунуті позивачем самостійно, при цьому, документи подані ним у повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави визначені законодавством для невидачі такого дозволу відсутні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 представник ОСОБА_5 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_3 просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що перед початком будівництва заводу утеплюючих матеріалів у 2004 році була встановлена санітарно-захисна зона 300 метрів, проте в подальшому, при розробці проекту детального планування житлового кварталу, цей розмір санітарно-захисної зони не був врахований. Вважає, що позивач виявивши, що в межах санітарно-захисної зони здійснюється житлове будівництво, міг скористатися правом на звернення до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою на підставі ст.114 ЗК України та захистити свої права, однак не вжив жодних дій з метою захисту своїх прав та інтересів. Вказує, що рішення про можливість/неможливість видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, що видається територіальними органами Держпродспоживслужби не є дозвільним документом, а за своєю природою є документом погоджувальної процедури. За таких обставин, вважає, що рішення відповідача щодо неможливості видачі дозволу на викиди може бути оскаржене виключно у випадку відмови у видачі дозволу на викиди обласною державною адміністрацією.

ОСОБА_4 представник ОСОБА_5 просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року в частині зобов'язання Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області до прийняття рішення, яким встановити можливість видачі дозволу Товариству та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в цій частині. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що отримання рішення про можливість отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин на підставі рішення суду першої інстанції призведе до того, що таким рішенням буде узаконено завдання шкоди здоров'ю тих людей, які проживають у санітарно-захисній зоні заводу. Скаржник вказує, що при розгляді справи має братись до уваги саме факт знаходження житлової забудови в межах санітарно-захисної зони, а не час та підстави його виникнення. Звертає увагу, що людина, її життя та здоров'я визнається основним законом держави найвищою соціальною цінністю і захист цієї цінності є первинним від комерційного інтересу окремого господарюючого суб'єкта. Вважає, що суд першої інстанції не вправі відкинути права і свободи жителів санітарно-захисної зони заводу на безпечні умови проживання та не мав права зобов'язувати відповідача прийняти рішення.

В судовому засіданні 21.12.2018 представник скаржника апеляційну скаргу підтримав, представники відповідача апеляційну скаргу підтримали, позивач та ОСОБА_3 явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає частково.

З матеріалів справи встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Технологія Базальту» зареєстровано 28.08.2015, основний вид економічної діяльності - 23.99 виробництво неметалевих мінеральних виробів.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.10.2015 Товариству на праві приватної власності належить приміщення заводу по виготовленню утеплюючих матеріалів, по вул.Липинського, 7, с.Струмівка, Луцький район, Волинська області, загальною площею 4580,9 кв.м (т.1 а.с.20).

10.07.2017 Товариство через Центр надання адміністративних послуг подало заяву та наступні документи: звіт по інвентаризації стаціонарних джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, викидів та обсягів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, пилогазоочисного обладнання; документи в яких обґрунтовуються обсяги викидів забруднюючих речовин, в письмовій та електронній формах; копія акта санітарно-епідеміологічного обстеження, складеного спеціалістами управлінь Держпродспоживслужби у районах та містах Волинської області по Ф-315/о; копії протоколів лабораторних досліджень об'єктів довкілля; погоджені з Держпродспоживслужбою періодичність виробничого лабораторного контролю, місця виміру і перелік шкідливих речовин, які контролюються; копія документа, який підтверджує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, для прийняття Головним управлінням Держпродспоживслужби у Волинській області рішення щодо погодження видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря (в частині процедури отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами).

Листом від 17.07.2017 №4.1-09/2772 Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області повернуло подані заву та документи на доопрацювання, оскільки такі не містять повної інформації, необхідної для прийняття рішення щодо можливості видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин, а саме: нормативний розмір санітарно-захисної зони Товариством не дотриманий (згідно ДСП 175-96 становить 300м), найближча житлова забудова знаходиться на відстані 80м. Одночасно проінформовано, що Держпродспоживслужба не несе відповідальність за незаконне розміщення будь-яких об'єктів (т.1 а.с.22).

20.11.2017 Товариство подало повторно через Центр надання адміністративних послуг заяву із вказаними вище документами, просило Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області видати рішення щодо погодження видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин у повітря на об'єкт - завод по вул.Липинського, 7, с.Струмівка, Луцький район, Волинська області (т.1 а.с.21, 27).

Листом від 24.11.2017 №4.1-09/2772 Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області повернуло подані заву від 10.07.2017 та документи на доопрацювання, оскільки подані документи не містять повної інформації, необхідної для прийняття рішення щодо можливості видачі дозволу на викиди, а саме: нормативний розмір санітарно-захисної зони Товариством не дотриманий (згідно ДСП 175-96 становить 300м), найближча житлова забудова знаходиться на відстані 80м; висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 13.07.2006 №05.03.02-07/33070 на робочий проект «Завод по виробництву панелей, матів та фігурних ізоляційних деталей, потужністю 5 тис т/рік (мінеральної вати) в с.Струмівка Луцького району по вул.Липинського, 7» в частині зменшення розміру санітарно-захисної зони до 80 м виданий заявнику експертизи ТОВ «Мінмат Ревербері», враховуючи постанову Колегії суддів Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2009 по справі №22а-13831/08/9104, втратив силу (т.1 а.с.24).

Вважаючи такі дії Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області протиправними, Товариство звернулось із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» від 16.10.1992 №2707-XII, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №2707-XII) для забезпечення екологічної безпеки, створення сприятливого середовища життєдіяльності, запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров'я людей та навколишнє природне середовище здійснюється регулювання викидів найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.5 ст.11 Закону №2707-XII викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб'єкту господарювання, об'єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

До другої групи належать об'єкти, які взяті на державний облік і не мають виробництв або технологічного устаткування, на яких повинні впроваджуватися екологічно безпечні технології та методи керування (ч.7 ст.11 Закону №2707-XII).

Згідно з документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами виробничої бази, ТОВ «Технологія Базальту», відноситься до другої групи об'єктів.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» Кабінетом Міністрів України від 13 березня 2002 року №302 затверджено Порядок проведення та оплати робіт, пов'язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян - підприємців, які отримали такі дозволи (далі - Порядок №302), який встановлює єдиний механізм проведення та оплати робіт, пов'язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

Пунктом 3 Порядку №302 встановлено, що дозвіл видається безоплатно на строк не менш як п'ять років суб'єкту господарювання, об'єкт якого відповідно до законодавства належить до другої або третьої групи, - обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища через дозвільні центри за погодженням з територіальними органами Держсанепідслужби.

Відповідно до п.4 Порядку №302 для отримання дозволу суб'єкт господарювання: оформляє заяву; готує документи, в яких обґрунтовуються обсяги викидів забруднюючих речовин; проводить інвентаризацію стаціонарних джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, видів та обсягів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, пилогазоочисного обладнання; проводить оцінку впливу викидів забруднюючих речовин на стан атмосферного повітря на межі санітарно-захисної зони; розробляє плани заходів щодо: досягнення встановлених нормативів граничнодопустимих викидів для найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин; охорони атмосферного повітря на випадок виникнення надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру; ліквідації причин і наслідків забруднення атмосферного повітря; остаточного припинення діяльності, пов'язаної з викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря, та приведення місця діяльності у задовільний стан; запобігання перевищенню встановлених нормативів граничнодопустимих викидів у процесі виробництва; здійснення контролю за дотриманням встановлених нормативів граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин та умов дозволу на викиди; обґрунтовує розміри нормативних санітарно-захисних зон, проводить оцінку витрат, пов`язаних з реалізацією заходів щодо їх створення; проводить оцінку та аналіз витрат, пов`язаних з реалізацією запланованих заходів щодо запобігання забрудненню атмосферного повітря; готує інформацію про отримання дозволу для ознайомлення з нею громадськості відповідно до законодавства.

Пунктом 5 Порядку №302 встановлено, що суб'єкт господарювання, об'єкт якого належить до другої групи, для отримання дозволу подає дозвільному центру у письмовій та в електронній формі документи, підготовлені відповідно до затвердженої Мінприроди Інструкції про загальні вимоги до оформлення документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для підприємств, установ, організацій та громадян - підприємців, а також вміщує в місцевих друкованих засобах масової інформації повідомлення про намір отримати дозвіл із зазначенням адреси місцевої держадміністрації, до якої можуть надсилатися зауваження громадських організацій та окремих громадян.

Згідно з п.6 Порядку №302 Мінприроди та дозвільні центри передають Держсанепідслужбі, її територіальним органам відповідно заяву та документи на отримання дозволу. Держсанепідслужба, її територіальні органи протягом 15 календарних днів з дати надходження документів приймають рішення щодо можливості/неможливості видачі дозволу, яке надсилається Мінприроди та дозвільним центрам відповідно. У разі прийняття рішення щодо неможливості видачі дозволу у ньому зазначається зміст зауважень.

Відповідно до п.8 Порядку №302 орган, який видав дозвіл, протягом 30 календарних днів розглядає заяву та документи на отримання дозволу і у разі відсутності зауважень видає дозвіл. У разі наявності зауважень документи повертаються суб'єкту господарювання з викладом їх змісту та зазначенням терміну повторного подання. Рішення про видачу дозволу надсилається органом, який видав дозвіл, суб'єкту господарювання та Держсанепідслужбі або її територіальним органам.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що за результатами розгляду заяви та поданих документів територіальні органи Держпродспоживслужби приймають рішення щодо можливості або неможливості видачі дозволу, яке надсилається Мінприроди та дозвільним центрам відповідно, тоді як право повернення документів на доопрацювання Порядком №302 надано органу, який видає дозвіл, а не органам Головного управління Держпродспоживслужби. При цьому, у разі наявності зауважень документи повертаються суб'єкту господарювання з викладом їх змісту та зазначенням терміну повторного подання.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно з вимогами статті 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06.09.2005 №2806-IV дозвільна (погоджувальна) процедура - сукупність дій, що здійснюються адміністраторами та дозвільними органами під час проведення погодження (розгляду), оформлення, надання висновків тощо, які передують отриманню документа дозвільного характеру.

Таким чином, видача Держпродспоживслужбою та її територіальними органами рішень щодо можливості/неможливості видачі дозволу на викиди є дозвільною (погоджувальною) процедурою, яка передує отриманню документу дозвільного характеру - дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, який видається Мінприроди та дозвільним центром.

Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області утворене відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України 16 грудня 2015 року №1092 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів» шляхом реорганізації Державної фітосанітарної інспекції Волинської області, Інспекції з питань захисту прав споживачів у Волинській області, Головного управління Держсанепідслужби у Волинській області, Головного управління ветеринарної медицини у Волинській області та є державним органом, що здійснює реалізацію державної політики у галузі санітарного законодавства, санітарного та епідеміологічного благополуччя населення.

Слід зауважити, що Волинською обласною державною адміністрацією затверджені інформаційну та технологічні картки адміністративної послуги «Дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами», відповідно до яких дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами видається через Департамент «Центр надання адміністративних послуг у м.Луцьку» за рішенням Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, здійснення якого забезпечує Департамент «ЦНАП» на протязі 15 днів (Рішення щодо погодження видачі дозволу на викиди, видане Державною службою з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів).

Для отримання погодження від територіального органу Держпродспоживслужби у Волинській області (Рішення щодо погодження видачі дозволу на викиди, видане Головним управлінням державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів) до заяви додаються: 1. копія акту санітарно-епідеміологічного обстеження, (складеного спеціалістами управлінь Держпродспоживслужби у районах та містах Волинської області); 2. копії протоколів лабораторних досліджень об'єктів довкілля для потреб державної санітарно-епідеміологічної експертизи, видані установами, організаціями, лабораторіями, що можуть залучатись до проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи; 3. погоджені з Держпродспоживслужбою періодичність виробничого лабораторного контролю, місця виміру і перелік шкідливих речовин, які контролюються; 4.копія документа, який підтверджує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта (зареєстрованих декларації або сертифіката згідно вимог Постанови КМУ від 13.04.11 №461, або акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом (реконструкцією) об'єкта чи акта технічної комісії).

Технологічною карткою адміністративної послуги «Дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами» закріплено наступні етапи опрацювання заяви про надання адміністративної послуги, зокрема: 1. надходження заяви та документів щодо видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для об'єктів другої та третьої груп (далі - дозвіл), перевірка їх комплектності відповідно до регламенту інформаційної картки (відповідальна особа - Посадова особа Департаменту ЦНАП); 2. підготовка рішення щодо можливості видачі дозволу на викиди або листа із обґрунтуванням відмови відповідно до вимог санітарно-епідеміологічного законодавства (відповідальна особа - Спеціаліст Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області); 3. передача рішення щодо можливості видачі дозволу, або обґрунтована відмова у прийнятті рішення щодо неможливості видачі дозволу (відповідальна особа - Спеціаліст Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області); 4. отримання документації від Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області - отримання позитивного рішення щодо можливості видачі дозволу від Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області / отримання від Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області листа з обґрунтуванням відмови у неможливості видачі дозволу (відповідальна особа - Посадова особа Департаменту ЦНАП); 5. реєстрація документів у базі вхідної кореспонденції управління та передача начальнику управління для накладання резолюції (відповідальна особа - Спеціаліст Управління екології та природних ресурсів); 6. накладання відповідної резолюції начальником управління та передача пакету документів (відповідальна особа - Начальник); 7. передача пакету документів начальнику відділу регулювання природокористування погоджувальної діяльності та моніторингу довкілля (відповідальна особа - Спеціаліст Управління екології та природних ресурсів); 8. отримання пакету документів та їх розгляд (відповідальна особа - Начальник відділу); 9. формування дозволу або листа-відмови (відповідальна особа - Начальник відділу, спеціаліст відділу); 10.підписання дозволу або листа-відмови (відповідальна особа - Начальник відділ).

Отже, обов'язковою умовою видачі дозволу на викиди є, зокрема, рішення Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області щодо можливості отримання такого дозволу, тоді як відсутність такого рішення унеможливлює видачу суб'єкту господарювання дозволу на викиди.

З матеріалів справи встановлено, що Товариство разом із заявою щодо можливості видачі дозволу подало передбачений Порядком №302 пакет документів, що відповідачем не заперечується.

Разом з тим, всупереч положенням Порядку №302 за результатом розгляду поданих Товариством документів рішення щодо можливості/неможливості видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами прийнято не було, натомість документи разом із заявою повернені Товариству без прийняття відповідного рішення та зазначення змісту зауважень.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дії Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області щодо повернення на доопрацювання документів, поданих Товариством для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами 20.11.2017 є протиправними, прийняті із порушенням Порядку №302.

Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує, що висновки щодо дотримання Товариством нормативного розміру санітарно-захисної зони можуть бути зроблені Головним управлінням Держпродспоживслужби у Волинській області за результатами вивчення та аналізу поданих документів, в яких обґрунтовуються обсяги викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, що і матиме наслідком прийняття відповідного рішення щодо можливості/неможливості видачі дозволу на викиди.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень за межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективного державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Таким чином, суд не може надавати вказівки відповідачу прийняти рішення, яким встановити можливість видачі Товариству дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, оскільки це є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

За таких обставин, з огляду на встановлену процедуру отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, суд апеляційної інстанції вважає передчасну, надану судом першої інстанції, оцінку дотримання Товариством нормативного розміру санітарно-захисної зони, згідно з ДСП 173-96.

Підсумовуючи вказане, за відсутності законодавчо встановленої можливості повернення Головним управлінням Держпродспоживслужби у Волинській області документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами на доопрацювання, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити частково та зобов'язати Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області розглянути заяву з пакетом документів, поданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Технологія Базальту» щодо отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелам.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.317 КАС України, прецедентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, частково не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог суд апеляційної інстанції приходить до висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологія Базальту» 1762 грн. судового збору, сплаченого відповідно до платіжного доручення №1696 від 13.02.2018.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 250, 308, 310, 317, 321, 325? 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року у справі №803/285/18 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологія Базальту» до Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, щодо повернення Товариству з обмеженою відповідальністю «Технологія Базальту» на доопрацювання матеріалів справи щодо видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

Зобов'язати Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області розглянути заяву з пакетом документів, поданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Технологія Базальту» 20.11.2017 щодо отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологія Базальту» 1762 грн. (тисячу сімсот шістдесят дві гривні) судового збору, сплаченого відповідно до платіжного доручення №1696 від 13.02.2018.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
І. В. Глушко
Повне судове рішення складено 27.12.2018