Справа № 826/13244/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

13 грудня 2018 року №826/13244/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі Огнивому Д.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_2
доМіністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України
провизнання протиправними та скасування наказів, зобов'язання вчинити дії,
за участі:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Толмачова В.С.,

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 13 грудня 2018 року проголошено скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (далі по тексту - Мінрегіон або повне найменування міністерства), у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.01.2018 №21КОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2.»;

- визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.05.2018 №131К/ОС «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_2 у вигляді звільнення з посади державної служби»;

- поновити ОСОБА_2 на займаній посаді;

- допустити негайне виконання рішення суду про поновлення на займаній посаді;

- визнати бездіяльність Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України щодо неприйняття рішення стосовно надання ОСОБА_2 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку протиправною та зобов'язати Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України видати наказ про надання ОСОБА_2 соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного з 21.07.2017.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивача протиправно було звільнено із займаної посади директора Департаменту міжнародного співробітництва та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями. Так, на думку останнього, його звільнення є необґрунтованим та таким, що проведене з порушенням процедури, адже позивача не було повідомлено ані про накладання дисциплінарного стягнення, ані про звільнення з посади. ОСОБА_2 вважав, що у весь період часу, який відповідач розцінив як прогул, позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною, яка була погоджена з безпосереднім керівником останнього відповідно до заяви від 20.07.2017. Також, з матеріалів дисциплінарної справи позивач дізнався, що посада, яку він займав була скорочена згідно із Наказом від 04.09.2017 №227, відтак, незрозуміло яким чином ОСОБА_2 було звільнено з посади, яка вже до цього була скорочена. На думку останнього, вказане свідчить про порушення відповідачем процедури звільнення працівника, а тому таке звільнення є протиправним.

Відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що ОСОБА_2 з 21.07.2017 по день звільнення був відсутній на робочому місці без поважних причин. Письмових пояснень та документів, що підтверджують поважність причин відсутності його на робочому місці до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України надано не було. Так, залишення в робочий час державним службовцем апарату приміщення міністерства без дозволу безпосереднього керівника не допускається і є порушенням трудової дисципліни, крім того, позивачеві неодноразово надсилались поштові відправлення з проханням надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці починаючи з 21.07.2017.

Під час судового розгляду справи судом оголошувалась перерва, в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 17.03.2015 №99К/ОС Пастуха Дем'яна Євгенійовича за переведенням з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з 17.03.2015 призначено на посаду директора Департаменту міжнародного співробітництва та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями як такого, що успішно пройшов стажування на цій посаді.

Так, 20.07.2017 позивач подав на ім'я Державного секретаря Мінрегіону заяву про надання частини щорічної відпустки за період 2017-2018 років тривалістю 15 календарних днів з 21.07.2017 з виплатою грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати.

За твердженням позивача, того ж дня він повідомив відділ кадрів про те, що він відкликає свою заяву про надання щорічної відпустки та просить надати йому соціальну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, про що подав заяву від 20.07.2018, яка зареєстрована 20.07.2017 за вх.№886.

Разом з тим, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.05.2018 №131К/ОС "Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_2 у вигляді звільнення з посади державної служби", ОСОБА_2, директора Департаменту міжнародного співробітництва та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями звільнено 08.05.2018 із займаної посади у зв'язку із вчиненням дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення відповідно до пункту 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Як вбачається з Наказу від 08.05.2018 №131К/ОС, підставою для звільнення ОСОБА_2 із займаної посади стала відсутність останнього на робочому місці 23, 24 та 25 січня 2018 року. При цьому, в журналі реєстрації місцевих відряджень відсутні записи перебування ОСОБА_2 в іншому місці 23, 24 та 25 січня 2018 року. Пояснень від ОСОБА_2 до Мінрегіону щодо його відсутності не надходило. Крім того, обставиною, що обтяжує відповідальність ОСОБА_2 зазначено те, що Наказом від 22.01.2018 №21К/ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» ОСОБА_2 було оголошено догану за прогул.

Позивач, не погоджуючи із такими діями та рішеннями Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Регулювання трудових правовідносин у процесі проходження служби, порядок застосування дисциплінарних стягнень та процедура звільнення державних службовців у межах спірних правовідносин регулюється Кодексом законів про працю України, як загальним законом, та Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон), як спеціальним законом.

Згідно зі статтею 1 Кодексу законів про працю України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 3 Кодексу законів про працю України передбачено, що законодавством про працю, яке відповідно до статті 4 Кодексу законів про працю України складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом України «Про державну службу», який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовується лише у випадку не врегульованості або неповної врегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу».

За змістом частини першої статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Відповідно до статті 64 Закону України «Про державну службу» за невиконання або неналежне виконання посадових обов'язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Для державних службовців можуть встановлюватися особливості притягнення до дисциплінарної відповідальності у випадках, визначених законом.

Підстави для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності визначено статтею 65 названого Закону.

Так, підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов'язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Відповідно до пункту 12 вказаної статті дисциплінарним проступком є, зокрема, прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

Разом з тим, статтею 66 Закону України «Про державну службу" передбачено види дисциплінарного стягнення та загальні умови їх застосування. Так, до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення:

1) зауваження;

2) догана;

3) попередження про неповну службову відповідність;

4) звільнення з посади державної служби.

Відповідно до частини п'ятої статті 66 Закону України «Про державну службу», звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9-11, 13, 14 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 67 Закону України «Про державну службу», дисциплінарне стягнення має відповідати характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню вини державного службовця. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, попередню поведінку державного службовця та його ставлення до виконання посадових обов'язків.

За змістом пункту 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є, зокрема: вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Наказу від 08.05.2018 №131К/ОС «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_2 у вигляді звільнення з посади державної служби», позивача було звільнено із займаної посади через відсутність останнього на робочому місці без поважних причин, при цьому, обставинами, що обтяжують відповідальність ОСОБА_2 є вчинення дисциплінарного проступку повторно протягом року до зняття в установленому порядку попереднього стягнення.

Разом з тим, позивач, наголошує, що він не знав про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани за прогул, був впевнений, що перебуває у відпустці за дитиною, з наказом про звільнення не був ознайомлений, як це передбачено нормами чинного законодавства, а тому його звільнення є безпідставним та таким, що порушує його права та охоронювані законом інтереси.

Як свідчать матеріали справи, 20.07.2017 ОСОБА_2 подав на ім'я Державного секретаря Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України заяву про надання частини щорічної відпустки за період 2017-2018 років тривалістю 15 календарних днів з 21 липня 2017 року з виплатою грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згодом, 20.07.2017 позивач подав до відділу кадрів заяву від 20.07.2017 №886 про відкликання щорічної відпустки та з проханням надати йому соціальну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

За посиланням позивача, до заяви були додані всі документи, передбачені статтею 20 Закону України «Про відпустки», а саме: копія свідоцтва про народження дитини, копія довідки про неотримання допомоги, довідка з місця роботи дружини позивача - ОСОБА_4

Так, позивач наголошує, що жодних зауважень до поданих документів він не отримував, та був впевнений, що перебуває у соціальній відпустці.

Матеріали справи свідчать, що в липні 2017 року позивачеві було нараховано відпускні кошти в розмірі 8 624, 77 грн. та в розмірі 3 136, 28 грн., а також матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 22 142, 56 грн., разом з тим в серпні 2017 року вказані кошти були повернуті відповідачеві.

При цьому, суд наголошує, що в разі відсутності відповідного наказу про відпустку, неможливо б було здійснити відповідне нарахування відпускних коштів.

Відповідач, в свою чергу, наполягає на тому, що документи позивача були суперечливими, оскільки дружина позивача не припиняла трудові відносини з товариством з обмеженою відповідальністю «Ровер», а довідка про отримання (неотримання) допомоги від 14.03.2017 №1072 видана Управлінням соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси, не відповідає даті подання заяви позивачем, відтак останньому не було видано наказ про відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 20.07.2017.

Однак суд, наголошує що матеріали справи не містять доказів того, що позивачеві повідомлялось про невідповідність поданих ним документів для отримання соціальної відпустки, на чому також наполягає і сам позивач.

Так, відповідачем під час судового розгляду справи не було надано суду доказів, що ОСОБА_2 повідомлявся про неможливість надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку із зазначення причини такої відмови.

Щодо доводів відповідача про неможливість надання ОСОБА_2 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку через недоліки у документах, то суд критично ставиться до посилань відповідача на рахунок того, що довідка Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси від 14.03.2017 №1072 не відповідає даті подання заяви про отримання соціальної відпустки 20.07.2017, адже законодавством не передбачено, що вказані дати повинні співпадати, відповідачем під час судового розгляду справи зворотного не доведено.

Як зазначалось судом вище, матеріали справи також не містять доказів того, що позивачеві повідомлялось про, начебто, невідповідність документів, що позбавило останнього можливості швидкого реагування на вказані зауваження відповідача та подання відповідних документів з метою підтвердження свого права на соціальну відпустку.

Поряд з цим, матеріали справи свідчать, що 22.01.2018 позивачем було надано відповідні документи на усунення певних недоліків заяви про соціальну відпустку та підтвердження права на її отримання, а саме було надано: копію довідки товариства з обмеженою відповідальністю «Ровер» про допущення опечатки в даті прийому на роботу дружини позивача, копію виправленого наказу від 20.07.2017 №14/17 про прийом ОСОБА_4 на роботу, копію довідки про доходи ОСОБА_4

Відповідачем під час судового розгляду справи не було надано пояснень щодо оцінки поданих позивачем 22.01.2018 документів, матеріали справи також не містять доказів того, що відповідні документи було враховано відповідачем.

Так, суд наголошує, що відповідно до статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Згідно зі статтею 20 вказаного Закону відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою жінки або осіб, зазначених у частині третій статті 18 цього Закону, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Частиною третьою статті 18 Закону України «Про відпустки» встановлено, що ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів.

Особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків і батьків-вихователів), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати) (частина четверта статті 20 Закону України «Про відпустку»).

Аналізуючи норми чинного законодавства, суд зазначає, що право, зокрема, батька дитини, який фактично доглядає за дитиною, на отримання відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) гарантується за умови надання довідки з місця роботи матері дитини.

При цьому, матеріали справи свідчать, що позивачем було повторно подано відповідачеві пакет документів (з виправленими описками), які підтверджують його право на названу відпустку.

Причини ненадання позивачеві соціальної відпустки після повторного отримання відповідачем всіх необхідних підтверджуючих документів, Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, не повідомлено, ані позивачу, ані суду.

Крім того, копія розрахункового листа свідчить, що позивачеві було нараховано відпускні та матеріальну допомогу у зв'язку із виходом у щорічну основну відпустку, проте, у зв'язку зі зміною виду такої відпустки на соціальну по догляду за дитиною відповідні суми було повернуто на рахунок відповідача. При цьому, доводи відповідача стосовно того, що позивачеві було нараховано відповідні виплати у зв'язку з наявністю лише проекту на відпустку судом відхиляються, оскільки вказані посилання не обґрунтовані жодними доказами по справі, при цьому, згідно з приписами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається саме на відповідача.

Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач мав право на отримання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а бездіяльність Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України щодо неприйняття рішення стосовно надання ОСОБА_2 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є протиправною.

За посиланням відповідача, останнім 02.10.2017 було направлено позивачеві рекомендованим листом із повідомленням про вручення поштового відправлення Попередження про подальше вивільнення, де зазначено було, що посада Директора Департаменту міжнародного співробітництва та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями Мінрегіону, яку він займає скорочено.

Позивач наголошує, що вказане ним особисто не отримувалось, за адресою, на яку направлявся лист останній не проживає.

Абзацом 27 пункту 2 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, визначено, що документом, який підтверджує надання послуг поштового зв'язку, є розрахунковий документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

Вміст поштового відправлення містить бланк опису вкладення, який згідно з пунктом 61 Правил надання послуг поштового зв'язку, заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв'язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові.

Так, суд звертає увагу, що відповідачем не надано суду опису вкладення на підтвердження змісту листа від 02.10.2017, відтак суд критично ставиться до посилань відповідача на вказаний лист, адже доказів того, що лист містив саме повідомлення про подальше вивільнення відповідачем суду не надано, а тому останній не може підтверджувати направлення позивачу такого повідомлення.

Суд також звертає увагу, що попередження про подальше вивільнення, на яке посилається відповідач, і копія якого міститься в матеріалах дисціплінарної справи не містить обов`язкових реквизитів (дати, №).

Крім того, як свідчать матеріали справи, відповідно до наказу Мінрегіону від 04.09.2017 №227 «Про затвердження та введення вдію структури апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України», 04.09.2017 введено в дію структуру апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, в якій такий структурний підрозділ, як Департамент міжнародного співробітництва та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України відсутній.

Відтак, посада позивача була скорочена згідно з наказом Мінрегіону від 04.09.2017 №227, однак повідомлення про подальше вивільнення було направлено лише 02.10.2017, тобто вже постфактум.

Суд наголошує, що згідно зі статтею 492 Кодексу Законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Крім того, відповідачем не спростовано доводів позивача про те, що останній дізнався про скорочення його посади лише 18.01.2018 під час ознайомлення з матеріалами дисциплінарної справи. В будь-якому випадку, про подальше вивільнення з роботи у зв'язку зі скороченням посади позивача було повідомлено вже після такого скорочення, а не за два місяці до цього, як це передбачено статтею 492 Кодексу Законів про працю України, що є порушенням трудового законодавства.

Що стосується накладення на позивача дисциплінарних стягнень, необхідно зазначити наступне.

Згідно з пунктами 6, 7 статті 77 Закону України «Про державну службу» державному службовцю видається під розписку належним чином завірена копія наказу (розпорядження) про накладення на нього дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження не пізніше наступного робочого дня після прийняття відповідного рішення.

У разі відмови державного службовця від одержання копії наказу (розпорядження) про накладення на нього дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження такий документ не пізніш як у триденний строк з дня прийняття рішення надсилається державному службовцеві за місцем його проживання рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до статі 148 Кодексу Законів про працю України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

З матеріалів справи вбачається, що перше дисциплінарне стягнення було накладено на позивача згідно з наказом від 22.01.2018 №21К/ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2.».

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач мав змогу виявити відсутність ОСОБА_2 на робочому місці 21.07.2017, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією табеля обліку використаного робочого часу за липень 2017 року.

Суд звертає увагу, що оцінку відсутності позивача на роботі в зазначений час надано судом вище (у зв'язку з перебуванням у соціальній відпустці по догляду за дитиною), проте, в даному випадку, навіть якщо допустити, що позивач дійсно вчинив прогул, то наказ від 22.01.2018 №21 К/ОС був виданий із пропущенням місячного строку застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани з моменту виявлення, та шести місяців - з моменту вчинення.

Так, згідно зі статтею 149 Кодексу законів про працю України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Однак матеріали справи не містять належних доказів того, що за виявлений в 2017 році нібито прогул, відповідачем було відібрано пояснення у ОСОБА_2 в період часу з 21.07.2018 до 18.01.2018.

Так, доводи відповідача щодо неодноразового надсилання ОСОБА_2 рекомендованих листів з проханням надати письмові пояснення щодо причин відсутності на робочому місці починаючи з 21.07.2017 сприймаються судом критично, оскільки матеріали справи в одному випадку містять лише копії чеків щодо надсилання листів, проте не містять опису вкладення таких листів, а в іншому випадку, де можливо ідентифікувати зміст листів, немає доказів їх отримання позивачем, що не спростовано відповідачем під час судового розгляду справи.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Проте, матеріали справи також не містять доказів того, що наказ Мінрегіону від 22.01.2018 №21 К/ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2.» був належним чином вручений позивачеві, крім того, відповідачем не пояснено суду тих обставин, що наказ від 22.01.2018 №21 К/ОС був винесений щодо посади, яка була скорочена з 04.09.2017, про що зазначено судом вище.

Таким чином, з огляду на наведе, суд приходить до висновку щодо протиправності наказу Мінрегіону від 22.01.2018 №21 К/ОС, зворотного відповідачем не доведено.

Щодо наказу від 08.05.2018 №131К/ОС «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_2 у вигляді звільнення з посади державної служби», суд зазначає наступне.

Як вбачається з тексту оскаржуваного наказу від 08.05.2018 №131К/ОС, «дії з боку державного службовця, проявляються у відсутності (невиході) ОСОБА_2 на службі за місцем роботи без поважних причин. Обставинами, що обтяжують відповідальність ОСОБА_2 є вчинення дисциплінарного проступку повторно протягом року, до зняття в установленому порядку попереднього стягнення».

Разом з тим, попереднє стягнення - це догана, яке було накладено згідно з наказу від 22.01.2018 №21 К/ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2.», оцінку якому надано судом вище та суд дійшов висновку щодо його протиправності, відтак, факт повторного вчинення проступку у вигляді прогулу спростовується вже встановленими обставинами справи.

Так, відповідно до частини п'ятої статті 66 Закону України «про Державну службу», звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9-11, 13, 14 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 цього Закону.

Разом з тим, систематичність прогулів позивача спростована під час судового розгляду справи.

Крім того, суд звертає увагу, що із журналу обліку робочого часу (арк.справи 125-126, ІІ том справи) працівників Мінрегіону вбачається, що ОСОБА_2 у період 24.01.2018, 25.01.2018 та 26.01.2018 обліковувався як такий, що знаходиться у відпустці.

Відповідачем під час судового розгляду справи не надано суду пояснень щодо розбіжностей в позиції Мінрегіону, зокрема, чому у журналі обліку робочого часу працівників позивач у період 24.01.2018, 25.01.2018 значиться як такий, що перебуває у відпустці, а в наказі від 08.05.2018 №131 К/ОС про прогул у цей період.

Відтак, підсумовуючи наведе, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано змістовних та обґрунтованих доказів на підтвердження правомірності наказів від 22.01.2018 №21 К/ОС від 08.05.2018 №131К/ОС, порушено процедуру звільнення позивача із займаної посади, протиправно не видано наказ про відпустку позивача по догляду за дитиною, що порушує право останнього на отримання відповідної відпустки згідно із Закон України «Про відпустки».

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.01.2018 №21КОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2.».

Визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.05.2018 №131К/ОС «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_2 у вигляді звільнення з посади державної служби».

Поновити ОСОБА_2 на займаній посаді.

Допустити негайне виконання рішення суду про поновлення на займаній посаді.

Визнати бездіяльність Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України щодо неприйняття рішення стосовно надання ОСОБА_2 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку протиправною та зобов'язати Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України видати наказ про надання ОСОБА_2 соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного з 21.07.2017.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.

Повний текст рішення виготовлено 23.12.2018.