Справа № 826/8276/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2018 року № 826/8276/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає в не нарахуванні ОСОБА_1 пенсії за особливі заслуги;

- зобов'язати відповідача нарахувати ОСОБА_1 пенсію за особливі заслуги перед Україною - почесне звання «Заслужений юрист України».

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 послалася на те, що постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року її звільнено з посади судді Апеляційного суду міста Києва у відставку відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України, призначено щомісячне довічне грошове утримання. На думку позивача, поняття «пенсія» і «щомісячне довічне грошове утримання» є синонімами, оскільки це вид соціального забезпечення особи. ОСОБА_1 стверджує, що право судді на реалізацію свого права на соціальне забезпечення не може звужуватись, тому до довічного грошового утримання судді повинні застосовуватись надбавки як і до пенсій.

Указом Президента України від 20 грудня 2016 року № 562/2016 позивачу присвоєно почесне звання «Заслужений юрист України». 30 січня 2018 року позивач звернулася до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії за особливі заслуги перед Україною за звання «заслужений юрист України», однак їй відмовлено у призначенні вказаної пенсії, що і стало підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву стверджує про відсутність підстав для призначення ОСОБА_1 пенсії за особливі заслуги перед Україною - почесне звання «Заслужений юрист України», оскільки позивач отримує щомісячне довічне грошове забезпечення і лише після досягнення нею пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - 60 років, вона має право на таку пенсію.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1513-VIIІ ОСОБА_1 звільнена з посади судді Апеляційного суду міста Києва у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Указом Президента України від 20 грудня 2016 року № 562/2016 ОСОБА_1 присвоєно почесне звання «Заслужений юрист України».

30 січня 2018 року позивач звернулася до Управління пенсійного фонду України в Дарницькому районі міста Києва з заявою про призначення надбавки до довічного грошового утримання у зв'язку з присвоєнням їй почесного звання «Заслужений юрист України».

Не отримавши відповідь на своє звернення, позивач вдруге звернулась із заявою до Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі міста Києва, в якій просила повідомити про результат розгляду її заяви від 30 січня 2018 року.

В матеріалах справи наявні відповіді пенсійного органу на звернення позивача, а саме лист Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 16 березня 2018 року № 633/08 та лист Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 16 травня 2018 року №2833/02/Б-392. Вказаними листами ОСОБА_1 повідомлена про відсутність підстав для призначення їй пенсії відповідно до Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною». Органи Пенсійного фонду України надали роз'яснення, що позивач вже отримує щомісячне грошове утримання та не досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 14 частини 1 статті 92 Конституції України встановлено, що статус суддів визначається виключно законами України.

Спеціальним законом, який регулює питання, зокрема, суддівської винагороди та призначення щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці є Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі по тексту - Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII).

Статтею 135 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (в редакції від 02 червня 2016 року, що була чинною на момент звільнення позивача у відставку) передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин законодавцем визначено вичерпний перелік складових частин суддівської винагороди. Проте, доплата за почесне звання «Заслужений юрист України» до цього переліку не входить.

Статтею 142 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII передбачено умови отримання суддею у відставці пенсії чи довічного грошового утримання. Вказаною нормою передбачено, що судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 1 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Отже, чинним законодавством чітко визначено умови для отримання судді у відставці пенсії або довічного грошового утримання, оскільки вказані виплати є різними за своїм змістом і регулюються різними нормативно - правовими актами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 08 вересня 2016 року має статус судді у відставці та отримує довічне грошове утримання відповідно до Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.

Встановлення громадянам, які мають значні заслуги у сфері державної, громадської або господарської діяльності, досягнення у галузі науки, культури, освіти, охорони здоров'я, фізичної культури і спорту тощо, пенсій за особливі заслуги перед Україною визначає Закон України від 01 червня 2000 року №1767-III «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» (далі по тексту - Закон України від 01 червня 2000 року №1767-III).

Статтею 1 Закону України від 01 червня 2000 року №1767-III передбачено, що пенсії за особливі заслуги перед Україною встановлюються громадянам України, зокрема, особам, відзначеним почесним званням України.

Судом встановлено, що позивач має статус «Заслужений юрист України».

Відповідно до статті 3 Закону України від 01 червня 2000 року №1767-III за цим Законом встановлюються пенсії:

- за віком;

- по інвалідності;

- у разі втрати годувальника;

- за вислугу років.

Статтею 5 Закону України від 01 червня 2000 року №1767-III встановлено, що пенсія за особливі заслуги встановлюється як надбавка до розміру пенсії, на яку має право особа згідно із законом, у таких розмірах прожиткового мінімуму, визначеного для осіб, які втратили працездатність, зокрема, від 20 до 25 відсотків - особам, які мають почесне звання.

Отже, для отримання надбавку за почесне звання особа повинна мати право на одну з пенсій, передбачених статтею 3 Закону України від 01 червня 2000 року №1767-III.

У свою чергу, позивач набуде право на призначення даного виду пенсії після досягнення пенсійного віку, а відповідно до статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», для позивача це 60 років.

Відповідно до пенсійного посвідчення позивача, що міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1. Із заявою про призначення вказаної пенсії позивач звернулась 30 січня 2018 року, тобто у віці 57 років, що не дає їй право на отримання пенсії за віком.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку про правомірність відмови відповідача у призначенні пенсії за особливі заслуги перед Україною.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, доведено правомірність та обґрунтованість відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 за особливі заслуги перед Україною відповідно до Закону України від 01 червня 2000 року №1767-III враховуючи вимоги, встановлені частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 257-263, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко