Справа № 826/6434/18
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 грудня 2018 року № 826/6434/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Аверкової В.В., суддів Бояринцевої М.А., Шевченко Н.М. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

про визнання протиправними та скасування постанов від 14 березня 2018 року №196

та №197,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України в якому просить суд визнати протиправним та скасувати постанови від 14 березня 2018 року №196 «Про встановлення державних соціальних нормативів у сфері транспортного обслуговування» та №197 «Деякі питання надання пільг у готівковій форм з оплати пільгового проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах».

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що оскаржувані постанови Кабінету Міністрів України є такими, що звужують зміст прав осіб з інвалідністю та суперечать нормам Конституції України, законам України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

22 травня 2018 року до Окружного адміністративного суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому зазначено про дотримання вимог чинного законодавства України при прийнятті оскаржуваних постанов, вказано на помилковість висновків позивача у частині звуження змісту прав осіб з інвалідністю з посиланням на наявність повноважень для прийняття таких актів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2018 року підготовче засідання у справі було закрито, та справу призначено до судового розгляду по суті.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 березня 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №196 «Про встановлення державних соціальних нормативів у сфері транспортного обслуговування» (далі - Постанова №196), за змістом якої, з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері транспортного обслуговування, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг, відповідно до ст. 5 і 10 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», установлено особам, які відповідно до законодавства мають пільги з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських та приміських маршрутах, соціальну норму у мінімальній кількості 30 поїздок на місяць згідно з розподілом соціальної норми кількості поїздок усіма видами транспорту загального користування на міських та приміських маршрутах згідно з додатком. Встановлено, що для підвищення рівня соціальної підтримки населення органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення про збільшення кількості поїздок для окремих категорій осіб, які мають право на пільги з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах.

Постановою Кабінету Міністрів України №197 від 14 березня 2018 року «Деякі питання надання пільг у готівковій форм з оплати пільгового проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах» (далі - Постанова №197), відповідно до п. 8 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», затверджено Порядок надання пільг у готівковій формі з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах, що додається. Установлено, що фінансування витрат, пов'язаних з наданням пільг у готівковій формі з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах, здійснюється за рахунок місцевих бюджетів відповідно до пп. «ґ» п. 3 ч. 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України. Згідно з п. 3 зазначеної постанови, обласним та Київській міській державним адміністраціям забезпечити у двомісячний строк з дня набрання чинності цією постановою затвердження розміру щомісячної готівкової виплати у 2018 році.

Позивач, ОСОБА_1, є особою з інвалідністю по зору першої групи, підгрупи «Б» (з дитинства та безтерміново), що підтверджується копією довідки МСЕК №3757 від 23 грудня 2011 року. Вважаючи, що Постанови №196 та №197 є протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

За змістом ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», свобода пересування обмежується щодо: осіб, до яких відповідно до процесуального законодавства застосовано запобіжні заходи, пов'язані з обмеженням або позбавленням волі; осіб, які за вироком суду відбувають покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі; осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, яким заборонено виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; осіб, які згідно із законодавством перебувають під адміністративним наглядом; осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню; осіб, які звернулися за наданням їм статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України; осіб, яких призвано на дійсну строкову службу до Збройних Сил України та інших, утворених відповідно до законів України, військових формувань; іноземців, які перебувають у складі військових іноземних підрозділів і які мають статус військового. Свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначені положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вказують на можливість виключно на підставі закону встановлення обмежень для окремих категорій осіб у праві вільно та безперешкодно переміщатися по території України у будь-який спосіб та у будь-який час.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Більш того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», діяльність держави щодо осіб з інвалідністю виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає, крім іншого, у виявленні, усуненні перепон і бар'єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об'єктів транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу, транспорту.

Крім того, Законом України від 12 грудня 2009 року №1767-VI ратифіковано Конвенцію про права осіб з інвалідністю. У силу положень ст. 9 Конституції України, Конвенція про права осіб з інвалідністю є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Конвенції про права осіб з інвалідністю, держави-учасниці зобов'язуються забезпечувати й заохочувати повну реалізацію всіх прав людини й основоположних свобод всіма особами з інвалідністю без будь-якої дискримінації за ознакою інвалідності. Із цією метою держави-учасниці зобов'язуються, крім іншого: а) вживати всіх належних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, що визнаються в цій Конвенції; c) ураховувати осіб з інвалідністю в усіх стратегіях і програмах захисту і заохочення прав людини; d) утримуватися від будь-яких дій або методів, які не узгоджуються із цією Конвенцією, і забезпечувати, щоб державні органи та установи діяли відповідно до цієї Конвенції.

Що стосується економічних, соціальних та культурних прав, то кожна держава-учасниця зобов'язується вживати, максимально залучаючи наявні в неї ресурси, а у випадку необхідності - удаючися до міжнародного співробітництва, заходів для поступового досягнення повної реалізації цих прав без шкоди для тих сформульованих у цій Конвенції зобов'язань, які є безпосередньо застосовними відповідно до міжнародного права.

Згідно з положеннями ст. 9 Конвенції про права осіб з інвалідністю, щоб надати особам з інвалідністю можливість вести незалежний спосіб життя й усебічно брати участь у всіх аспектах життя, держави-учасниці вживають належних заходів для забезпечення особам з інвалідністю доступу нарівні з іншими до фізичного оточення, до транспорту…, як у міських, так і в сільських районах.

Отже, внаслідок прийняття таких законодавчих положень, держава Україна взяла на себе обов'язок забезпечити реалізацію прав осіб з інвалідністю з урахуванням відповідних розлади функцій організму останніх, у тому числі щодо доступу до транспортної інфраструктури, вільного пересування, максимально залучаючи наявні в неї ресурси.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Основні завдання Кабінету Міністрів України визначені у ст.2 наведеного Закону, до яких належить, зокрема, забезпечення державного суверенітету та економічної самостійності України, здійснення внутрішньої та зовнішньої політики держави, виконання Конституції та законів України, актів Президента України; вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, створення сприятливих умов для вільного і всебічного розвитку особистості; забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров'я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Частинами 1, 2 ст.3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України.

Таким чином, Кабінет Міністрів України, як вищий орган у системі виконавчої влади, забезпечує проведення бюджетної, фінансової політики, політики у сфері соціального захисту, його діяльність ґрунтується на принципах верховенства права та законності і у своїй діяльності він керується Конституцією України, іншими законами України в межах наданих повноважень.

Як вбачається, зі змісту Постанов №196 та №197, їх положення спрямовані на встановлення соціальної норми пільгового безоплатного проїзду різними видами громадського транспорту та регулюють механізм надання пільг у готівковій формі за рахунок відповідних місцевих бюджетів у разі прийняття такого рішення органами місцевого самоврядування.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що повноваження щодо прийняття таких актів надані Кабінету Міністрів України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року.

Так, за змістом п. 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчий актів України» від 06 грудня 2016 року, пільги … з проїзду усіма видами міського, приміського та міжміського транспорту…, що передбачені законами України … «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» … можуть надаватися у готівковій формі у розмірах та порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначене законодавче положення надає Уряду право встановлювати розміри пільг у готівковій формі та порядок їх надання.

Натомість, Постанова №196 встановлює для осіб з інвалідністю соціальну норму у мінімальній кількості 30 поїздок на місяць усіма видами транспорту загального користування на міських та приміських маршрутах.

Проте, жодним нормативно-правовим законодавчим актом не передбачено повноваження Кабінету Міністрів України встановлювати соціальну норму поїздок транспортом загального користування для осіб з інвалідністю.

У ч. 1 ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» чітко вказано, що особи з інвалідністю I та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Суд зазначає, що у процитованій нормі чинного законодавства України не передбачено повноважень органів державної влади, зокрема і Кабінету Міністрів України, щодо встановлення соціальної норми поїздок.

Більш того, відповідно до ч. 4 ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.

Дослідивши зміст Постанови №196, судова колегія дійшла висновку про те, що звуженням обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд є встановлення соціальної норми пільгового безоплатного проїзду різними видами громадського транспорту, що прямо суперечить вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України.

Згідно з положеннями ст. 10 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», державні соціальні нормативи у сфері транспортного обслуговування та зв'язку включають, крім іншого, норми забезпечення транспортом загального користування.

Системний аналіз змісту Постанови №197 дає підстави стверджувати, її положення у цілому визначають механізм надання пільг у готівковій формі з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування за рахунок відповідних місцевих бюджетів.

Тобто, по-перше, Постанова №197 є похідним нормативно-правовим актом від Постанови №196.

По-друге, згідно з ч. 5 ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», порядок транспортного обслуговування осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю на пільгових умовах визначається нормативно-правовими актами, що регламентують правила користування громадянами повітряним, залізничним, річковим, автомобільним та міським електричним транспортом.

Так, законодавство України визначає, що порядок пільгового проїзду встановлюється загальними нормативно-правовими актами, які регулюють порядок перевезення осіб відповідними видами транспорту.

Натомість, Постанова №197 не є загальним нормативно-правовим актом, що регулює порядок перевезення осіб відповідними видами транспорту. Положення Постанови №197 є спеціальними та стосуються виключно осіб з інвалідністю, що суперечить вказаним вище положенням Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

За приписами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, то суди в наведеній категорії справ мають право і зобов'язані перевіряти обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідача.

Наведене узгоджується з передбаченим п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів, встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті. За загальним правилом, суди повинні утримуватися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.

Як вбачається зі змісту Постанови №196, установлено соціальну норму у мінімальній кількості 30 поїздок на місяць згідно з розподілом соціальної норми кількості поїздок усіма видами транспорту загального користування, здійснено розподіл зазначеної кількості поїздок між видами транспорту та областями України.

Проте, у матеріалах справи відсутнє будь-яке обґрунтування доцільності встановлення соціальної норми саме на рівні 30 поїздок, а також відповідного їх розподілу за видами транспорту та між областями.

Так, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року зобов'язано відповідача надати суду аналітичні та статистичні данні, що були прийнятті Кабінетом Міністрів України до уваги при здійсненні розрахунку кількості поїздок (а саме, 30 поїздок на місяць); статистичні данні, щодо категорії осіб, щодо яких застосовуються постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №196 та №197 у розрізі областей.

До Окружного адміністративного суду міста Києва від Кабінету Міністрів України надійшов лист від 12 вересня 2018 року №18547/5/1-18, у якому зазначено, що ухвала суду від 04 вересня 2018 року відповідно до глави 2 розділу 12 Регламенту Кабінету Міністрів України надіслана до Міністерства соціальної політики України та Міністерства юстиції України для розгляду.

26 вересня 2018 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов лист Міністерства соціальної політики України, в якому останній зазначив, що на виконання Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-IV, та Бюджетного кодексу України прийнято постанову Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №197.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2018 року зобов'язано Кабінет Міністрів України надати суду аналітичні та статистичні данні, що були прийнятті Кабінетом Міністрів України до уваги при здійсненні розрахунку кількості поїздок (а саме, 30 поїздок на місяць); статистичні данні, щодо категорії осіб, щодо яких застосовуються постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №196 та №197 у розрізі областей; аналітичну інформацію та статистичні дані щодо кількості мешканців у кожній області осіб, інтереси яких зачіпаються оскаржуваними постановами; статистичну інформацію щодо кількості працюючих осіб зазначеної категорії в оскаржуваних постановах, з урахуванням переміщень міським та приміським транспортом до відповідних робочих місць; статистичну інформацію щодо кількості осіб зазначеної категорії громадян в оскаржуваних постановах працездатного та непрацездатного віку у розрізі областей; пояснення щодо обґрунтування норми для розрахунку виплат у кількості 264-266 поїздок на рік у міському та 96 поїздок у приміському транспорті.

Проте, станом на дату винесення судового рішення до Окружного адміністративного суду міста Києва не надійшло будь-яких документів на виконання зазначеної ухвали.

Отже, суд позбавлений процесуальної можливості дослідити аналітичну інформацію та статистичні показники, які обґрунтовують встановлення соціальної норми саме на рівні 30 поїздок, а також відповідного їх розподілу за видами транспорту та між областями.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ненадання запитуваної інформації суд сприймає, як її відсутність, а отже, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено обґрунтованість Постанов №196 та №197 у частині врахування соціальних інтересів осіб з інвалідністю.

Крім зазначеного, судова колегія звертає увагу на те, що до проектів Постанов №196 та №197 надані зауваження (пропозиції), крім інших, Міністерством юстиції України, Міністерством інфраструктури України, СПО об'єднань профспілок, Асоціацією міст України.

Проте, як вбачається з Протоколів узгодження позицій щодо проектів Постанов №196 (а.с. 75-80) та №197 (а.с. 100-122), зауваження (пропозиції) зазначених вище суб'єктів обговорення не були враховані.

У Протоколах узгодження позицій не зазначено належного обґрунтування відхилення відповідних пропозицій з посиланням на аналітичні відомості та статистичні показники. Натомість, мотиви відхилення сформульовані у довільній формі з використанням оціночних та суб'єктивних суджень.

Так, що зауваження Міністерства юстиції України зосереджені на невідповідності проектів Постанов №196 та №197 актам законодавства вищої юридичною сили та Конвенції про права осіб з інвалідністю. Проте, мотивом відхилення вказано: «Проект постанови … підготовлено на виконання п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, яким визначено, що пільги з оплати проїзду, які передбачені законами України, можуть надаватись у готівковій формі у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України.».

Суд звертає увагу на те, що саме тільки посилання на норму законодавства не може вважатись належним мотивом відхилення зауважень щодо невідповідності проекту Постанов №196 та №197 актам законодавства вищої юридичної сили та Конвенції про права осіб з інвалідністю.

Отже, зазначені доводи повторно вказують на те, що Постанови №196 та №197 не відповідають критерію обґрунтованості, оскільки документи, які були підставою для їх прийняття, не відображають належного обґрунтування відхилення вагомих за своєю суттю зауважень (пропозицій) профільних міністерств.

За змістом п. 8 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, крім іншого, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, втручання держави у певне право має бути «встановленим законом», переслідувати одну або більше легітимних цілей та бути «необхідним в демократичному суспільстві» - тобто пропорційним переслідуваній меті (зокрема, рішення у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom).

У справі Janowski v. Poland Європейський суд з прав людини вказав, що прикметник «необхідний» передбачає існування «нагальної суспільної необхідності». При здійсненні оцінки, чи існує така необхідність, Договірні держави користуються певною свободою розсуду.

Звертаючись до ознак «демократичного суспільства», Суд надає особливого значення плюралізму, терпимості і широті поглядів. У цьому контексті, він постановив, що, хоча окремі інтереси повинні при нагоді бути підпорядковані інтересам групи, демократія не означає, що думка більшості має завжди переважати: має бути досягнуто рівновагу, яка забезпечує справедливе та належне ставлення до меншин і уникає будь-яких зловживань домінуючим становищем (рішення у справі Stankov and the United Macedonian Organization Ilinden v. Bulgaria).

Суд звертає увагу на те, що спірні акти Уряду підлягають застосуванню щодо однієї з найбільш вразливих соціальних груп - осіб з інвалідністю, а отже, пропорційність обмеження їх прав повинна бути належним чином доведена.

Дійсно, відповідно до практики Європейського суду з прав людини (крім інших, рішення у справі «Великода проти України»), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Зазначена позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 27 листопада 2008 року у справі №26-рп/2008 та віл 26 грудня 2011 року у справі №20-рп/2011.

Проте, відповідачем у даній справі не наведено жодного обґрунтування щодо неможливості фінансового забезпечення прав осіб з інвалідністю, існування реальних загроз економічній безпеці України, а отже не доведено необхідності їх обмеження саме у такий спосіб.

Системний аналіз обставин та матеріалів даної справи, у їх співвідношенні, дає підстави для висновку про те, що Постанови №196 та №197 не відповідають критерію пропорційності, оскільки відповідачем не надано будь-якого обґрунтування доцільності застосування таких заходів.

З огляду на викладене, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про те, що невідповідність оскаржуваних актів Уряду нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, відсутність належного обґрунтування висновків відповідача та неврахування принципу пропорційності під час встановлення нормативів у сфері транспортного обслуговування осіб з інвалідністю, у своїй сукупності призвели до порушення відповідачем процедурних вимог законності при прийнятті Постанов №196 та №197, що є безумовною підставою для визнання їх протиправними.

Так, у рішенні «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, остаточне від 20 січня 2012 року) Європейський суд з прав людини наголосив на важливості принципу належного урядування. Він передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів, які спростовували б доводи позивача, відповідач суду не надав.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем доведено протиправність постанов Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №196 «Про встановлення державних соціальних нормативів у сфері транспортного обслуговування» та №197 «Деякі питання надання пільг у готівковій форм з оплати пільгового проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах», а отже, позовні вимоги підлягають задоволенню.

У прохальній частині позовної заяви вказано вимогу про скасування постанов Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №196, №197.

Проте, з буквального аналізу положень п. 1 ч. 1 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що нормативно-правові акти підлягають визнанню нечинними, а скасуванню - акти індивідуальної дії.

Згідно з ч. 2 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Отже, оскаржувані постанови є нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України і, у силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягають визнанню нечинними внаслідок встановлення їх протиправності.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш ИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (07020, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №196 «Про встановлення державних соціальних нормативів у сфері транспортного обслуговування».

3. Визнати протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №197 «Деякі питання надання пільг у готівковій форм з оплати пільгового проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах».

Рішення суду, відповідно до ч. 1 ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя В.В. Аверкова

судді М.А. Бояринцева

Н.М. Шевченко