Справа № 221/2499/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 грудня 2018 року

Київ

справа №221/2499/16-а

адміністративне провадження №К/9901/43060/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 221/2499/16-а

за позовом ОСОБА_2

до Управління Пенсійного фонду України в Волноваському районі Донецької області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_2

на постанову Вугледарського міського суду Донецької області від 14 листопада 2016 року (у складі судді Дочинця С.І.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2017 року (у складі колегії суддів Шишова О.О., Сіваченка І.В., Чабанова О.О.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

07 травня 2016 ОСОБА_2 (далі - позивач або ОСОБА_2) звернулась до Волноваського районного суду Донецької області з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Волноваському районі Донецької області (далі-відповідач - 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі -відповідач - 2), в якому, з урахуванням уточнень, просила суд:

визнати дії ГУПФУ у Донецькій області щодо відмови у відновленні та виплаті раніше призначеної пенсії МВС за вислугу років з 01 квітня 2015 року неправомірними;

зобов'язати ГУПФУ у Донецькій області відновити нарахування раніше призначеної пенсії з 01 квітня 2015 року до 21 вересня 2016 року відновити нарахування і виплату призначеної позивачці пенсії МВС з нарахуванням відповідної індексації;

зобов'язати начальника ГУПФУ в Донецькій області на час вступу рішення в законну силу та надходження виконавчого листа, подати до Вугледарського міського суду у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебуває на обліку в УПФУ в Волноваському районі Донецької області, з 12 квітня 2005 року отримувала пенсію МВС. До теперішнього часу працює на посаді судді Волноваського районного суду Донецької області. З 01 квітня 2015 року відповідачем була припинена виплата позивачці призначеної пенсії, у зв'язку з чим 16 травня 2016 року остання звернулась до УПФУ у Волноваському районі Донецької області з заявою про відновлення їй виплати пенсії з 01 червня 2015 року, так як саме з цієї дати посада, на якій позивачка працює, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій та статус суддів», однак, відповіді так і не отримала. Тому позивачка вважає, що дії відповідача порушують її конституційні права на пенсійне забезпечення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 24 травня 2016 року адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 передано на розгляд до Вугледарського міського суду Донецької області.

Постановою Вугледарського міського суду Донецької області від 14 листопада 2016 р. у справі № 221/2499/16-а позов ОСОБА_2 - задоволено частково. Визнано неправомірними дії Головного Управління пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не відновлення нарахування ОСОБА_2 пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з 01 квітня 2015 року, та не відновлення виплат вказаної пенсії з 01 червня 2015 року. Зобов'язано Головне Управління пенсійного фонду України в Донецькій області відновити нарахування ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, раніше призначеної пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з 01 квітня 2015 року. Зобов'язано Головне Управління пенсійного фонду України в Донецькій області провести виплату на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, раніше призначеної пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року включно, з урахуванням індексації. В іншій частині позовних вимог - було відмовлено. Вирішено питання про відшкодування судових витрат.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вугледарського міського суду Донецької області від 14 листопада 2016 року залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на постанову Вугледарського міського суду Донецької області від 14 листопада 2016 року задоволено частково. Постанову в частині задоволення позовних вимог за період до 16 листопада 2015 року скасовано, та позовні вимоги в цій частині залишити без розгляду. Постанову Вугледарського міського суду Донецької області від 14 листопада 2016 року в частині задоволення позовних вимог за період з 17 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року залишено без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права, позивач звернулася з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Вугледарського міського суду Донецької області від 14 листопада 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2017 року і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга подана 31 березня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 221/2499/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 березня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів: суддя-доповідач Берназюк Я.О., судді Гриців М.І. та Коваленко Н.В.

Верховний Суд ухвалою від 03 квітня 2018 року прийняв до провадження адміністративну справу № 221/2499/16-а та призначив її до розгляду ухвалою від 19 грудня 2018 року в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів на 20 грудня 2018 року.

При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 з 12 квітня 2005 року перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, як отримувач пенсії за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших категорій громадян».

Позивачка звернулась до Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області з заявою від 16 травня 2016 року про поновлення їй виплати пенсії МВС з 01 червня 2015 року.

Відповідно до листа УПФУ у Волноваському районі Донецької області від 10 червня 2016 року № 07(06/1)/Г-07-01-01 позивачці повідомлено, що їй була призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», однак зазначена пенсія на даний час не виплачується у відповідності до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII.

Згідно листа УПФУ у Волноваському районі Донецької області від 09 вересня 2016 року №13263/02, ОСОБА_2 повідомлено про те, що їй була призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка нараховується Управлінням пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Позивачка зверталась до Головного Управління Пенсійного фонду України у Донецькій області з заявами від 08 вересня 2016 року та 09 вересня 2016 року, в яких просила відновити нарахування і виплату раніше призначеної пенсії МВС з 01 червня 2015 року, а також поновити і проводити нарахування і відповідно виплату пенсії МВС з 08 червня 2016 року, у зв'язку з винесенням рішення Конституційного Суду України по справі №1-8/2016.

Згідно листа Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області від 29 вересня 2016 року № 1027-Г-01 позивачці надано відповідь на її звернення від 08 вересня 2016 року та 09 вересня 2016 року, та повідомлено, що вона з 26 грудня 2008 року перебуває на обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як отримувач пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», як пенсіонер МВС, однак зазначена пенсія тимчасово у періоди з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року не виплачується у відповідності до статті 54 зазначеного закону. Враховуючи, що ОСОБА_2 працює на посаді державного службовця, підстав для поновлення пенсії за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не має.

ОСОБА_2 зверталась з заявою від 21 вересня 2016 року до управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян, в якій просила припинити їй виплату пенсії МВС за вислугу років у зв'язку з переходом на інший вид пенсії - довічне утримання судді у відставці, з 21 вересня 2016 року.

Згідно листа УПФУ у Волноваському районі Донецької області від 13 жовтня 2016 року № 14870/02 заявниці повідомлено, що їй була призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», однак зазначена пенсія на даний час не виплачується у відповідності до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, а також, зазначено, що ОСОБА_2 було переведено з пенсії за вислугу років на щомісячне довічне грошове утримання, яке було призначено позивачці з 21 вересня 2016 року.

Окрім того, позивачка зверталась до Головного Управління пенсійного фонду України у Донецькій області з заявою про поновлення виплати пенсії від 01 жовтня 2016 року, в якій просила відновити нарахування і виплату раніше призначеної пенсії МВС за період з 01 квітня 2015 року по 19 вересня 2016 року включно, а з 19 вересня 2016 року припинити нарахування і виплату вказаної пенсії у зв'язку з переходом на інший вид пенсії - довічне утримання судді у відставці.

Відповідно до наказу Волноваського районного суду Донецької області від 19 вересня 2016 року № 29-к суддя Волноваського районного суду Донецької області Гальченко Ірина Василівна відрахована та вибула зі штату Волноваського районного суду Донецької області з 19 вересня 2016 року.

Не погодившись із відповіддю позивач була вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій незаконно, з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права частково задоволено позовні вимоги. Позивач зазначає, що оскільки зміни в пенсійному законодавстві України 2015-2016 років, які продовжують діяти, суперечать нормам Конституції України та Європейській конвенції прав людини, звужують зміст та обсяг вже існуючих прав на отримання призначеної позивачу пенсії. Крім того, зазначає, що Верховний Суд України та Конституційний Суд України неодноразово висловлювалися в своїх рішеннях, що не допускається звуження змісту та обсягу вже існуючих прав та свобод при прийнятті нових законів. Також зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно залишив без розгляду позовні вимоги з 01 квітня 2015 року по 16 листопада 2015 року. Крім того, позивач посилається на Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016, як на доказ правомірності її позовних вимог.

18 травня 2017 року на касаційну скаргу позивача надійшло заперечення, а 14 травня 2018 року відзив, в якому відповідач наголошував на тому, що касаційна скарга позивача є безпідставною, тому, відповідач просить залишити касаційну скаргу позивача без задоволення.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Вугледарського міського суду Донецької області від 14 листопада 2016 року та ухвала Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2017 року відповідають, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою статтею 99 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 100 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, судом першої інстанції питання щодо визнання причин пропуску строків звернення до адміністративного суду поважними не розглядалось, а як вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, підстави для визнання причин пропуску строку звернення позивача до адміністративного суду поважними відсутні, а доводи касаційної скарги із зазначеного питання є аналогічними тим, які були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Позивач наполягає на нарахуванні та виплаті пенсії з 01 квітня 2015 року, адміністративний позов ним подано 17 травня 2016 року, тобто, із частковим пропуском встановленого КАС України строку, у зв'язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що адміністративний позов в частині позовних вимог за період з 01 квітня 2015 року по 16 листопада 2015 року підлягає залишенню без розгляду.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії» та ін.).

З приводу доводів касаційної скарги, то суд зазначає, що 01 квітня 2015 року набрав чинності Закон № 213-VIIІ, яким внесено зміни до статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та визначено, що тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Отже, з 01 квітня 2015 року призначені за Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії за вислугу років не виплачуються, у разі роботи осіб на посадах, які дають право на призначення, зокрема, пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій та статус суддів».

Разом з цим, пунктом 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIIІ передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до вищезазначених законів.

Оскільки Закон № 213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Законом України «Про судоустрій та статус суддів».

Відтак, з 01 червня 2015 року особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом України «Про судоустрій та статус суддів», втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії, призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Аналогічний правовий висновок щодо застосування вказаних правових норм викладено в постанові Верховного Суду України від 31 липня 2018 року у справі № 127/4952/17.

При цьому, з 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким внесено зміни до статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яку було викладено в наступній редакції: "Тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються".

Тобто в даному випадку позивач не мав право на отримання пенсії за період з 01 січня 2016 року по 21 вересня 2016 року.

Також слід зазначити, що такі обмеження відповідно зазначеного Закону були застосовані також до всіх інших службовців державного сектору.

Станом на час виникнення спірних правовідносин, вказані норми закону не скасовані та не визнані у встановленому порядку такими, що не відповідають Конституції України.

Тому дії Головного Управління пенсійного фонду України у Донецькій області, щодо не відновлення нарахування та виплати ОСОБА_2 пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 17 листопада 2015 року слід визнати неправомірними та зобов'язати відновити нарахування та виплату ОСОБА_2 раніше призначеної пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 17 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року включно, з урахуванням індексації.

Суд критично ставиться до доводів касаційної скарги про те, що зазначеними змінами в законодавство звужені зміст та обсяг його прав, і це суперечить Конституції України, Європейські конвенції з прав людини та позиції раніше висловленій у рішеннях Конституційного Суду України та Верховного Суду України.

Такі зміни пенсійного законодавства узгоджується із змістом статей 21, 22 Конституції України, позицією Конституційного Суду України викладеною у рішеннях від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008, 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, 25 січня 2012 року № 3-рп/2012, 22 травня 2018 № 5-р/2018, практикою Європейського суду з прав людини викладеною у рішеннях від 20 липня 2006 року по справі "Сокуренко і Стригун проти України" №29458/04 та №29465/04, 26 червня 2014 року у справі № 68385/10 «Суханов та Ільченко проти України», 09 жовтня 1979 року по справі "Ейрі проти Ірландії" (Airey v. Ireland № 6289/73), 12 жовтня 2004 року у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00), 14 лютого 2012 року по справі «Аррас та інші проти Італії» (Arras and Others v. Italy № 17972/07) та практикою Суду Європейського Союзу у рішенні від 13 червня 2017 року у справі № C-258/14 "Флореску та інші" (Eugenia Florescu and Others v Casa Judeteana de Pensii Sibiu and Others, Case C-258/14, 13 June 2017).

Зокрема, у рішенні Конституційного Суду від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: "обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов'язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права". Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини, гарантії цих прав і свобод. Але, визначаючи їх, законодавець може лише розширювати, а не звужувати, зміст конституційних прав і свобод та встановлювати механізми їх здійснення. Отже, положення частини третьої статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності.

На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов'язана з обов'язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

Крім того, Суд зазначає, що посилання позивача в касаційній скарзі на Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці), як на підставу задоволення позову є помилковим, оскільки зазначеним рішенням були визнані неконституційними положення статті 141 «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, зокрема, щодо обмеження та припинення виплати щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, тоді, як позивачу у цій справі було призначено пенсію за віком відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які не були предметом розгляду Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2016.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, які дійшли висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку Суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами стаття 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у пунктах 16, 17 рішення від 24 листопада 2016 року у справі "ТОВ "Полімерконтейнер" проти України" (Заява N 23620/05) наголосив, що першою і найбільш важливою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання з боку органів державної влади у мирне володіння майном має бути законним (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" [ВП], N 31107/96, п. 58, ЄСПЛ 1999-II). Умова законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах "Хентріх проти Франції", від 22 вересня 1994 року, п. 42, серія A N 296-A, та "Кушоглу проти Болгарії", N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

У рішенні по справі "Ейрі проти Ірландії" Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00).

У пункті 40 справи "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції , має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Вугледарського міського суду Донецької області від 14 листопада 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко