Справа № 1940/1901/18
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/4013/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя: Бруновської Н.В.

суддів: Затолочного В.С., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання: Бедрій Х.П.

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

апелянта: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області ОСОБА_4 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року у справі № 1940/1901/18 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області ОСОБА_4 про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржники основної винагороди,

ВСТАНОВИВ:

27.09.2018р. позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області ОСОБА_4 про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника основної винагороди № 56539674 від 10.09.2018р. в розмірі - 160 988,81 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.11.2018р. позов задоволено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засідані просили суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Апелянт ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу із підстав у ній зазначених.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

17.03.2017р. Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області в справі №607/4351/13-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором за №1901/0607/71-154 від 04.06.2007р. станом на 10.11.2016р. у розмірі 1609888,15 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 18, загальною площею 59,5 кв.м. житловою площею 35,5 кв.м., яка знаходиться в будинку №8 по вул. Чалдаєва в м. Тернопіль, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною 716856,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 07.08.2017р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 в справі №607/4351/13-ц залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.03.2017р. - залишено без змін. Тобто, дане рішення набрало законної сили.

11.09.2017р. Тернопільським міськрайонним судом видано стягувачеві виконавчий лист №607/4351/13-ц у вищевказаній справі.

06.06.2018р. приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області ОСОБА_4 відкрив виконавче провадження №56539674 з примусового виконання виконавчого листа №607/4351/13-ц який видано 11.09.2017р. Тернопільським міськрайонним судом. (а.с. 16 )

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області ОСОБА_4 від 10.09.2018р. закінчено виконавче провадження №56539674 з примусового виконання виконавчого листа №607/4351/13-ц від 11.09.2017р. у зв'язку з погашенням боржником заборгованості. (а.с. 18 )

Із змісту постанови про закінчення виконавчого провадження №56539674 від 10.09.2018 р. видно, що 10.09.2018 р. на адресу приватного виконавця ОСОБА_4 надійшла заява стягувача ПАТ «Альфа-Банк» від 29.08.2018 р. про погашення боржником заборгованості згідно виконавчого документа.

10.09.2018р., постановою приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області ОСОБА_4 стягнуто з боржника ОСОБА_2 суму в розмірі -160 988,81 грн. основної винагороди, яка є предметом спору.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

ч.3 ст.31 даного Закону передбачено, що основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

ч.6 ст.31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Аналізуючи положення ч. 4 ч. 5 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» колегія суддів дійшла висновку що питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від сум зазначеної у виконавчому документі.

Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри та розмір основної винагороди приватного виконавця, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 р. № 643 визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців та основної винагороди приватного виконавця. ( далі Порядок )

В п. 19 Порядку передбачено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документу майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» одержує основну винагороду в розмірі 10 % стягнутої суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Із змісту ч.3 ст.45 Закону України «Про виконавче провадження» видно, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за своїм призначенням основана винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до виконання рішення.

Як видно з матеріалів справи, приватним виконавцем не було стягнуто з боржника на користь банка заборгованості за виконавчим листом №607/4351/13-ц від 11.09.2017р. тобто, фактичного стягнення по виконавчому документу на повну суму заборгованості не відбулось.

Доводи апелянта у апеляційній скарзі про те, що ч.1 та 2 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" не містить конкретних вказівок, що основна винагорода стягується з фактично стягнутої приватним виконавцем з боржника суми боргу, колегія суддів не може визнати достатньо обґрунтованим, враховуючи наступне.

За своїм призначенням основна винагорода є своєрідною винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Відповідно до пункту 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Тобто, даним пунктом передбачено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору, тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується тільки з суми, яка фактично стягнута на користь стягувача.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 № 14 роз'яснено, що відповідно до статей 45, 46 Закону № 606-XIV витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Отже, доводи апелянта про те, що основна винагорода стягується незалежно від того чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом приватним виконавцем, колегія визнає помилковими.

Апеляційна скарга не спростовує правильність доводів, якими мотивоване судове рішення та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального та процесуального права - неправильним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову оскільки, відповідач діяв не у спосіб передбачений законами та Конституцією України. Оскільки, підставою для стягнення основної винагороди у межах виконавчого провадження є здійснення приватним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум та основна винагорода обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум. Проте, приватним виконавцем не було стягнуто з боржника в користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум та прилюдні торги не були проведені.

В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року у справі № 1940/1901/18 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Строк оскарження постанови, в якій оголошено вступну та резолютивну частину судового рішення обчислюється з дня складення постанови у повному обсязі.

Суддя Н.В. Бруновська

Суддя В.С. Затолочний

Суддя З.М. Матковська

Постанова складена в повному обсязі 28.12.2018р.