Справа № 826/7973/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 грудня 2018 року № 826/7973/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина республіки Гамбія ОСОБА_1
до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, Державної міграційної служби України
провизнання протиправним і скасування рішення та зобов'язання вчинити дії

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Республіки Гамбія ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) та Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ДМС України в Дніпропетровській області), в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про відмову оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 23.01.2018 №6;

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 13.04.2018 №54-18 про відхилення скарги на наказ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є громадянином Республіки Гамбія та перебуває за межами своєї країни у зв'язку з переслідуванням через політичні погляди, а також через систематичне порушення прав людини. При зверненні до органів Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав, що не може повернутися до Гамбії через загальнопоширене насильство в його країні. Він підтримував Об'єднану демократичну партію, секретар якої був затриманий та підданий тортурам через свою політичну діяльність, тому позивач не може повернутися до Гамбії через страх бути затриманим або заарештованим владою. При цьому позивач стверджує, що не шукає пригод і не бажає подивитися світ, а боїться за своє життя та здоров'я в країні громадянської приналежності. Такі побоювання є об'єктивними та обґрунтованими. Однак, відповідачі не дослідили та не оцінили актуальну ситуацію в країні походження позивача під час прийняття оскаржуваних рішень, що призвело до прийняття необґрунтованих та протиправних рішень.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник ДМС України у письмовому відзиві просив відмовити у задоволенні позову, стверджуючи про правомірність оскаржуваних наказу та рішення, які прийняті з урахуванням усіх обставин, що мали значення для їх прийняття. Так, позивачем не доведено наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні його походження, а наведені ним доводи є суперечливими і непереконливими та носять характер зловживання з метою легалізації перебування на території України.

ГУ ДМС України в Дніпропетровській області пояснень щодо позовних вимог до суду не направило, хоча належним чином повідомлене про судовий розгляд справи.

Заслухавши пояснення учасників справи у судовому засіданні, суд в установленому порядку продовжив розгляд справи у письмовому провадженні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в місті Бундун (Республіка Гамбія), за національністю гамбієць, за віросповіданням мусульманин (суніт), неодружений, освіта незакінчена вища, громадянин Республіки Гамбія.

З постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.06.2017 у справі №825/942/17 вбачається, що позивач прибув на територію України 24.09.2014 через аеропорт «Бориспіль» за паспортним документом НОМЕР_1, виданим Республікою Гамбія 02.01.2013 терміном дії до 02.01.2018, з метою навчання у Запорізькому державному технологічному університеті.

30.10.2014 Управління ДМС України в Запорізькій області видало ОСОБА_1 посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 терміном дії до 01.10.2019.

18.12.2015 наказом Запорізького Державного технологічного університету ОСОБА_1 відрахований з університету за невиконання умов контракту.

18.12.2015 Управлінням ДМС України в Запорізькій області скасовано видану позивачу посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_2.

03.03.2016 позивач документований новим паспортом громадянина Республіки Гамбія НОМЕР_3 терміном дії до 03.03.2021.

07.12.2016 Жовтневим районним судом міста Запоріжжя у справі №331/7733/16-а прийнято постанову про примусове видворення ОСОБА_1 за межі України, у зв'язку з чим його затримано та поміщено до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Згідно з листом Управління ДМС України в Запорізькій області від 30.08.2018 №2301/5/1189-19 ОСОБА_1 звільнено з Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до цього ж листа ОСОБА_1 з 29.01.2016 знаходиться на території України незаконно, ухиляється від виконання постанови Жовтневого районного суду міста Запоріжжя про його примусове видворення за межі України, переховується від працівників міграційної служби в Запорізькій області та намагається винайти шляхи легалізації в Україні.

03.01.2017 позивач звернувся із заявою до Управління ДМС України в Чернігівській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у задоволенні якої наказом від 26.01.2017 №11 йому відмовлено.

Рішенням ДМС України від 15.05.2017 №31-17 відхилено скаргу позивача на вищевказаний наказ Управління ДМС України в Чернігівській області.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.06.2017 у справі №825/942/17, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2017, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління ДМС України в Чернігівській області та до ДМС України про визнання протиправними і скасування вищевказаних наказу та рішення.

22.01.2018 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтованої передусім своїми побоювання судового переслідування та загрозою арешту в Гамбії.

За результатами розгляду указаної заяви посадовими особами ГУ ДМС України в Дніпропетровській області складено висновок від 09.02.1018 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийняло наказ від 09.02.2018 №10 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 13.04.2018 №54-18 відхилено скаргу ОСОБА_1 на наказ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 09.02.2018 №10 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вищевказаними наказом ГУ ДМС України в Дніпропетровській області та рішенням ДМС України, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За містом частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви Ради ЄС 2011/95/EU серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Вказане, в свою чергу, кореспондується з умовами, які містяться в пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (правова дефініція «особа, яка потребує додаткового захисту»).

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 Закону №3671-VI.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців 2 - 4 частини першої статті 6 цього Закону (частина шоста статті 9 Закону №3671-VI).

За містом приписів частини восьмої статті 9 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360, ДМС України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з підпунктом 14 пункту 4 вказаного Положення ДМС України відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про визнання іноземців та осіб без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно з частиною дванадцятою статті 9 Закону №3671-VI особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини п'ятої статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців (далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

При цьому заявник не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого адміністративного суду України в постанові від 25.06.2009 №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України, та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ознайомившись із висновком ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 09.02.2018, на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ від 09.02.2018 №19 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов висновку про його обґрунтованість та погоджується з доводами відповідачів стосовно того, що заява позивача від 22.01.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не відповідає вищевказаним критеріям.

Так, зі змісту указаної заяви та з матеріалів співбесіди позивача з посадовими особами ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, вбачається, що він покинув Гамбію 21.05.2014, спочатку виїхав до Сенегалу, де прожив чотири місяці, а потім 24.09.2014 - до України на навчання. Перед виїздом з Республіки Гамбія позивач був затриманий службою при президентові - Національним міжнародним агентством, яке хотіло доставити його до суду, а потім до в'язниці. Оскільки на той час він захворів, його відпустили до лікарні під наглядом охорони, після чого він утік.

Зі слів ОСОБА_1 в Україні він був зарахований на підготовче відділення для іноземних громадян Запорізького державного технічного університету, після закінчення навчання на якому у 2015 році мав наміри продовжити навчання, але через смерть брата, який його оплачував, навчання стало неможливим. Після цього позивач на батьківщину не повернувся та перейшов на нелегальне становище в Україні.

Загалом неможливість повернутися до Гамбії ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що :

- по всій країні поширене загальне насильство. Він підтримував Об'єднану демократичну партію, секретар якої був затриманий та підданий тортурам через свою політичну думку, тому позивач боїться бути затриманим або заарештованим владою у разі повернення до Гамбії (заява від 22.01.2018);

- його розшукує поліція Республіки Гамбія через підтримку вищевказаної партії та незаконну участь у публічних демонстраціях з вимогою нових виборчих реформ у Гамбії, що суперечить законодавству Гамбії. Позивач був затриманий військовими на два тижні за участь в несанкціонованому мітингу. Арешт був не офіційний, його тримали в таборі для військових і били (протокол співбесіди від 01.02.2018);

- на території Республіки Гамбія існує мовний конфлікт. Позивач спілкується мовою волоф, яка не подобається іншим людям (протокол співбесіди від 01.02.2018).

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 щодо поширеного насильства в Гамбії, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області проаналізувало відкриту інформацію щодо Гамбії, наявну в Інтернет-мережі, та дійшло обґрунтованого висновку про те, що такі доводи позивача знайшли своє підтвердження частково, оскільки вказане насильство відбувалось за часів правління президента ОСОБА_3, який покинув країну після перемоги на виборах у 2016 році члена опозиційної партії Об'єднаної демократичної партії ОСОБА_2, який обійняв пост президента, після чого ситуація в країні поступово стабілізувалась.

Також, на думку суду, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області дійшло обґрунтованого висновку стосовно того, що сумнівними є надані позивачем докази на підтвердження його розшуку поліцією Республіки Гамбія та існування щодо нього судової справи, якими він обґрунтовує свої побоювання бути затриманим і заарештованим через підтримку ним Об'єднаної демократичної партії, оскільки числиться в розшуку.

Так, надані позивачем копії документів на підтвердження його розшуку і існування судової справи, складені англійською мовою, містять низку помилок, хоча англійська мова є офіційною в Гамбії. Крім того, ці документи датовані 2014 роком, а вказані вище факти зумовлюють настання для ОСОБА_1 певних юридичних наслідків, що жодним чином не перешкодило йому отримати в 2016 році новий паспорт громадянина Республіки Гамбія.

Крім того, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області вірно встановлено відсутність будь-яких доказів на підтвердження позивачем факту свого затримання на два тижні військовими за участь в несанкціонованому мітингу.

У ході співбесіди 01.02.2018 позивач підтвердив обізнаність щодо того, що у 2016 році президентом Республіки Гамбія став ОСОБА_2 - член опозиційної Об'єднаної демократичної партії, яку підтримував позивач, незважаючи на що він зауважив, що ситуація в країні не стабільна, колишній президент може повернутися, якщо його партія переможе. При новому президенті можливо його не будуть чіпати…. Знову почали воювати дві партії - партія старого президента та Об'єднана демократична партія, в якій він брав участь.

На підставі проведеного аналізу інформації, що міститься у відкритих джерелах, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області також вірно встановило про відсутність в Гамбії мовного конфлікту, на існування якого вказує позивач.

Окрім того, з посиланням на постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України, та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», ГУ ДМС України в Дніпропетровській області цілком обґрунтовано зауважило на те, що несвоєчасне звернення позивача за захистом в Україні свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині.

Так, як вбачається з матеріалів справи, з моменту прибуття до України 24.09.2014 та до звернення позивача за захистом вперше до Управління ДМС України в Чернігівській області 03.01.2017, сплинуло понад два роки.

Відтак, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області дійшло правильного висновку про відсутність у ОСОБА_1 обґрунтованих побоювань щодо існування загрози його життю та здоров'ю при поверненні до Республіки Гамбія і про те, що такі побоювання мають суб'єктивний характер і ґрунтуються на його припущеннях та суперечливих твердженнях, які вказують лише на обізнаність щодо подій в Республіці Гамбія. А відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур та критерії визначення статусу біженців ОСОБА_1 є мігрантом, тобто особою, яка добровільно залишила свою країну, щоб оселитися в іншому місці, та може бути рухомою бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Отже, наказ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 09.02.2018 №10 є правомірним і підстави для його скасування у суду відсутні.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що ДМС України обґрунтовано прийняла рішення від 13.04.2018 №54-18, яким відхилила скаргу ОСОБА_1 на вищевказаний наказ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області.

Прийняття ДМС України указаного рішення ґрунтується на висновку від 12.04.2018 №2018DP0002, прийнятому за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В указаному висновку ДМС України додатково проаналізувала обставини щодо відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою і встановила низку розбіжностей у наданих ним поясненнях в ході співбесіди з посадовими особами Управлінні ДМС України в Чернігівській області та ГУ ДМС України в Дніпропетровській області.

Так, під час співбесіди в Управлінні ДМС України в Чернігівській області 26.01.2017 причиною виїзду з країни походження позивач зазначив, що планував продовжити навчання, отримати вищу освіту, проте через загибель брата не зміг закінчити навчання, а причиною виїзду з Гамбії вказав побоювання за своє життя. Той кого він назвав братом, не є йому рідним по крові, він був військовим, його вбили, коли він повернувся з Америки з однодумцями для боротьби проти влади. Він спонсорував навчання позивача. Вбили цього товариша 01.01.2015.

Разом з тим під час співбесіди в ГУ ДМС в Дніпропетровській області 01.02.2018 позивач вказав, що це був його рідний брат, який працював в охороні президента, вбили його 31.12.2016 чи 01.01.2017.

Під час співбесіди в Управлінні ДМС в Чернігівській області 26.01.2017 позивач стверджував, що його мати померла в 2000 році, батька він не знав, тоді як у ході співбесіди в ГУ ДМС України в Дніпропетровській області 01.02.2018 зазначив, що мати померла в 2001 році, а батько - у 2006 році.

Також, у ході співбесіди 01.02.2018 ОСОБА_1 вказує, що виїхав з Гамбії до України через те, що розшукувався поліцією, а під час співбесіди 26.01.2017, що - з метою навчання.

Крім того, за словами позивача суд в Гамбії видав документ про його арешт. Указаний документ, викладений англійською мовою, яка в Гамбії є офіційною, містить багато помилок, що породжує сумніви в достовірності цього документа.

Суд погоджується з висновками ДМС України про те, що позивач не обґрунтував наявності достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території крани походження, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки:

- під час перебування на батьківщині та поза її межами він не зазнав жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства);

- відсутні докази та факти здійснення над ним насильства або тиску будь-яких органів з країни походження, що унеможливлює його перебування на території країни походження;

- він не брав участі у жодній релігійній, військовій чи громадській організації, утисків на батьківщині за релігією не зазнавав;

- приналежність до політичної партії не доведена;

- за допомогою процедури надання захисту в України він намагається легалізувати своє перебування.

Всупереч доводам позивача ДМС України також проаналізувала ситуацію в Республіці Гамбія, використовуючи для цього відкриті джерела в Інтернет-мережі, датовані листопадом 2017 року, лютим 2018, відповідно до яких дійшла обґрунтованого висновку про значне покращення в Гамбії ситуації з дотриманням прав людини, тоді як позивач в обґрунтування позову посилається на інформацію, що міститься в Інтернет-мережі станом на січень, березень та липень 2017 року.

Таким чином у суду відсутні підстави для визнання протиправним і скасування рішення ДМС України від 13.04.2018 №54-18.

Крім того, указане рішення саме по собі не є юридично значимим для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на його суб'єктивні права та обов'язки шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку.

Судом не приймаються до уваги доводи позивача про необхідність визнання його біженцем або особою, яка потребує захисту, з огляду на те, що він фактично перебуває у шлюбних відносинах з громадянкою України, з якою виховує малолітню дитину, оскільки зазначені обставини в розумінні положень Закону № 3671-VІ не є підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує захисту.

Ураховуючи вищевикладене, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 2, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову громадянина республіки Гамбія ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко