Справа № 810/3527/18
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/3527/18 Головуючий у 1-й інстанції: Лисенко В.І.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України, оформлене в п. 25 протоколу № 26 від 02.03.2018 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги та компенсаційних сум, про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в призначенні одноразової грошової допомоги;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням II групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржуване рішення скасувати як таке, що постановлене із порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до військового квитка серії ВЧ № НОМЕР_1 ОСОБА_1 проходив строкову військову службу з 29.06.1988 по 23.08.1989 (зворот а.с. 9).

Згідно із випискою з протоколу засідання 20 військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку травми від 23.11.1989 № 647 травма (закритий внутрішньосуглобний перелом нижньої третини стегна із значним зміщенням уламків) єфрейтора запасу ОСОБА_1 отримана при виконанні обов`язків військової служби (а.с. 10).

Як вбачається із виписки з історії хвороби № 808 військової частини № НОМЕР_2 , позивач перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділені з 05.04.1989 по 18.08.1989 (зворот а.с.12).

Відповідно до довідки серії ВТЭ-35 № 026457 від 06.12.1989 позивачу до 01.01.1998 встановлена ІІ група інвалідності (а.с. 16).

У подальшому (у 1990, у 1992 та у 1993 роках), на підставі повторних оглядів, друга група інвалідності позивача підтверджувалась.

20.09.2011 у ході чергового огляду, ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності довічно, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії КИО-1 № 345970. Причиною інвалідності зазначено - отримана при виконанні обов`язків військової служби (а.с. 17).

Позивач 03.10.2011 отримав посвідчення серії НОМЕР_3 , відповідно до якого має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни (а.с. 19).

ОСОБА_1 з 26.12.2017 має ступінь втрати працездатності, який становить 80 %, що встановлюється із довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0005853 (а.с.18).

У зв`язку із вищенаведеним, позивач звернувся до Кагарлицького районного військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги як військовослужбовцю, який став інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням військової служби.

У відповідь на заяву, ОСОБА_1 отримав лист Кагарлицького районного військового комісаріату від 24.04.2018 № 813, яким його було повідомлено про те, що згідно витягу з проколу від 02.03.2018 № 26, оформленого на засіданні комісії Міністерства Оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, позивачу було відмовлено у призначені одноразової грошової допомоги (а.с. 21).

Як вбачається із витягу з протоколу засідання комісії Міністерства Оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, підставою відмови позивачу у призначенні одноразової допомоги стало те, що на час первинного встановлення одноразової грошової допомоги не існувало правової норми щодо виплати такої допомоги (а.с. 22).

Позивач, вважаючи таку відмову протиправною та такою, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, допомога, яка не була призначена, призначається і виплачується в установленому порядку, який діяв на день виникнення права на отримання такої допомоги (встановлення інвалідності). У той же час, днем первинного встановлення інвалідності позивачу є 10.02.1993. При цьому, оскільки ОСОБА_1 у період з 10.02.1993 по 11.02.1996 не звертався про виплату одноразової грошової допомоги, то у задоволенні позову необхідно відмовити.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, яким позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, є незаконним та порушує права позивача на отримання такої допомоги.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до статті 41 цього Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно із частиною дев`ятою статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, що діяла на момент звернення позивача за одноразовою допомогою), порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 89, ст. 3255);

- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

У відповідності до пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

- у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

- у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, чинним на момент звернення ОСОБА_1 до відповідача законодавством України, яке регулює питання виплати одноразової грошової допомоги, передбачено, що така допомога, у разі коли право на її отримання виникло до набрання чинності зазначеним Порядком, та відповідно ця допомога не була призначена, вона призначається у порядку, який діяв у день виникнення у особи права на одноразову грошову допомогу. Одночасно закріплено, що днем виникнення права та допомогу, є дата, яка зазначена у довідці МСЕК.

Відтак, для з`ясування питання, які норми та їх редакції необхідно застосовувати до правовідносин, які виникли між сторонами, потрібно встановити дату у довідці медико-соціальної експертної комісії, яка буде свідчити про день виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що перший огляд позивача із встановленням ІІ групи інвалідності, у зв`язку із травмою, отриманою при виконанні обов`язків військової служби, відбувся 06.12.1989. Вказана обставина підтверджується довідкою серії ВТЭ-35 № 026457, виданою лікарсько-трудовою експертною комісією Міністерства соціального забезпечення Української ССР (а.с.16).

В подальшому , у 1990 році, 1992 році та 1993 році, на підставі повторних оглядів ІІ група інвалідності позивача підтверджувалась.

20.09.2011 у ході чергового огляду позивача, довідкою до акта огляду МСЕК серії КИО-1 № 345970, ОСОБА_1 було довічно (остаточно) встановлено ІІ групу інвалідності, причиною якої є виконання обов`язків військової служби.

Реалізовуючи своє право на отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням інвалідності ІІ групи, позивач звернувся до Міністерства оборони України через Кагарлицький районний військовий комісаріат, однак, відповідач відмовив йому в отриманні такої допомоги, вважаючи, що днем виникнення у позивача права на отримання допомоги, є дата зазначена у довідці лікарсько-трудової експертною комісії Міністерства соціального забезпечення Української ССР, а саме - 06.12.1989. Тому, враховуючи те, що станом на 06.12.1989 не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги, відповідач прийшов до висновку, що позивач не має права на отримання такої допомоги.

Однак, такі висновки відповідача не мають правового підґрунтя, з огляду на наступне.

Так, посилаючись на дату виникнення у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги - 06.12.1989, як на «первинне» встановлення інвалідності, відповідачем не враховано, що довідка, у якій зазначена така дата, видана лікарсько-трудовою експертною комісією Міністерства соціального забезпечення Української ССР, а не медико-соціальною експертною комісією, як це прямо передбачено Порядком.

Також, відмовляючи позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги з мотивів відсутності законодавства щодо такого призначення на момент виникнення у ОСОБА_1 права на допомогу, відповідач помилково, всупереч чинним нормам законодавства, які є профільними у його діяльності, визначив день виникнення права на отримання позивачем одноразової грошової допомоги.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що первинне встановлення групи інвалідності позивачу саме медико-соціальною експертною комісією відбулось 10.02.1993, що підтверджується довідкою МСЕ № 031125 (а.с. 13), тобто, саме ця дата є датою виникнення у позивача права на одноразову грошову допомогу, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Отже, на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, а саме Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ.

Статтею 16 Закону № 2011-XII, в редакції чинній на момент встановлення інвалідності позивачу, було передбачено, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України № 2011-XII Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 19.08.1992 № 488, якою установлено умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум.

Пунктом 1 вказаної постанови (у редакції, чинній на момент встановлення позивачу інвалідності) передбачено, що державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, проводиться установами Української державної страхової комерційної організації (Укрдержстраху) за рахунок коштів державного бюджету, що виділяються Міністерству оборони, Національній гвардії, Державному комітетові у справах охорони державного кордону, Міністерству внутрішніх справ, Службі безпеки та іншим військовим формуванням, що створені Верховною Радою України.

Згідно пунктів 3, 4 постанови №488, розмір щорічних страхових платежів установлюється правлінням Укрдержстраху за погодженням з страхувальниками. Страхові платежі сплачуються страхувальниками щомісячно до 25 числа в розмірі 1/12 частини річної суми.

У відповідності до пункту 6 Постанови № 488, установи Укрдержстраху виплачують страхові суми: а) у разі загибелі або смерті застрахованого його спадкоємцям у розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня на час загибелі або смерті; б) у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

При цьому, приписами пункту 7 цієї ж постанови закріплено, що вимоги щодо виплати страхової суми застрахований або його спадкоємці можуть пред`явити установам Укрдержстраху протягом трьох років з дня настання страхової події.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що законодавством України, чинним на момент встановлення позивачу інвалідності було передбачено, що у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів) виплачується страхова сума, яка за своєю правовою природою є ідентичною одноразовій грошовій допомозі, існуючій зараз.

Разом з цим, чинним на момент встановлення позивачу інвалідності законодавством, для застрахованих осіб було встановлено строк на звернення за страховими виплатами, а саме - три роки. Тобто, беручи до уваги ту обставину, що інвалідність позивачу встановлено 10.02.1993, передбачений термін реалізації його права на страхові виплати сплив 11.02.1996. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 у період з 10.02.1993 по 11.02.1996 не вчинив будь-яких дій з метою реалізації свого права на отримання страхових сум.

За таких обставин, правові підстави для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у позивача були відсутні, що свідчить про необхідність відмовити у задоволенні позову.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 26.12.2018.