Справа № 826/6373/17
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

20 грудня 2018 року м. Київ№ 826/6373/17
Окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качура І.А. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі по тексту також - відповідач), в якому просить суд:

- визнати наказ № 458 від 17.05.2016 року ГУ НП у м. Києві про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції відповідно до п. 4 (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну полінію», не законним;

- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах (управління карного розшуку) кримінальної поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Позовні вимоги мотивовані тим, що звільнення позивача відбулось з порушеннями чинного законодавства, оскільки в органах де працював позивач фактично не проводилось скорочення штатів, тому оскаржуваний наказ в частині звільнення ОСОБА_1 підлягає скасуванню як протиправний а позивач має бути поновлений на посаді, з огляду про що позов просив задовольнити у повному обсязі.

ГУ НП у місті Києві у встановлений судом строк надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав необґрунтованості, разом з тим зазначив що позивачем було пропущено строк звернення до суду.

Вподальшому, позивачем було подано клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, яке обґрунтовано тим, що позивач дізнався про незаконність свого рішення лише після того як дізнався, що всі інші колеги були поновленні на посаді та з їх слів скорочення штату не відбувалось. Крім того, позивач зазначив, що ним було направлено заяву на адресу Головного управління Національної поліції у м. Києві, у якій він просив поновити його на посаді на аналогічну посаду, оскільки з моменту звільнення його з посади відповідачем не було запропоновано ОСОБА_1 жодної іншої вакантної посади.

Так, у судовому засіданні 23.05.2018 року судом встановлено, що позивачем пред'явлено позовні вимоги, які згідно ч. 6 ст. 12 КАС України належить до справ незначної складності та у відповідності до ч. 1 ст. 257 КАС України підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Враховуючи зазначені обставини, судом у судовому засіданні було ухвалено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Справа розглядалась у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження згідно приписів статей 12, 257, 262 КАС України та враховуючи характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даної справи без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав про залишення позовної заяви без розгляду з огляду про наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що з 14.08.2001 року по 06.11.2015 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ .

Наказом Головного управління МВС України в м. Києві від 06.11.2015 року № 1027 о/с згідно з пунктом 9 розділу XI Закону України « Про Національну поліцію» та відповідно до пп. «з» ( у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації) п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача звільнено в запас Збройних Сил України у зв'язку з переходом до Національної поліції, 06 листопада 2015 року.

Наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 07 листопада 2015 року № 18 о/с позивача прийнято на службу в поліцію та призначено старшим оперуповноваженим в особливо важливих справах (управління карного розшуку) кримінальної поліції ГУНП у м. Києві.

17.03.2016 року позивачу було оголошено попередження про можливе наступне вивільнення із займаної посади у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

17.05.2016 року згідно наказу № 458 ГУ НП у м. Києві майора поліції ОСОБА_1 (М-224318), старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах (управління карного розшуку) кримінальної поліції було звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 4 ( у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

При звільненні з органів поліції позивач отримав на руки трудову книжку, приписне посвідчення, компенсацію за невикористану відпустку та допомогу при звільненні, що підтверджується копією розписки ОСОБА_1, наданої відповідачем, позивачем даний факт також не заперечувався.

Після звільнення з роботи, позивач займався самостійним пошуком роботи, однак останньому не вдалось знайти роботу за своєю кваліфікацією. Вподальшому 18.10.2016 позивач став на облік до Солом'янського районного центру зайнятості, де й надалі перебуває.

Як зазначив позивач, лише 19.03.2017 він усвідомив незаконність свого звільнення після зустрічі з колишніми колегами, які повідомили позивача, що насправді скорочення штату в органах не відбувалось.

20.03.2017 року позивач звернувся з заявою до начальника ГУ Національної поліції у м. Києві з вимогою поновити позивача на одну із вакантних посад.

Листом від 20.04.2017 року №П-241/125/26/05-2017 року «Про надання відповіді» Головне управління Національної поліції у місті Києві повідомило позивача про розгляд його заяви та зазначено, що відповідно до норм чинного законодавства не передбачено процедури для поновлення звільнених працівників поліції. Крім того, зазначено, що позивач має право зайняти вакантну посаду шляхом проходження конкурсної процедури.

Позивач не погоджується з його звільненням та вважає його незаконним, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Слід зазначити, що з 15.12.2017 набрав чинності Кодекс адміністративного судочинства України в новій редакції, визначеній Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017. Згідно з пунктом 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень КАС України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Як, вбачається з клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду позивач стверджує, що строк звернення до суду з даним позовом має відраховуватися з моменту отримання позивачем листа від 20.04.2017 року №П-241/125/26/05-2017 року, оскільки лише тоді його права та законні інтереси були порушенні. Однак суд не погоджується з даними доводами позивача з огляду на наступне.

Так, в силу вимог частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції, чинній на час подання позову до суду, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено, визначилася, чи буде вона звертатися до суду із позовом щодо оскарження рішення дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Аналогічні положеннями містяться й у статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, яка є чинною на момент постановляння даної ухвали.

Приписами частин першої та другої цієї статті передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 5 статті 122 КАСУ передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов'язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах.

З наведеного можна дійти висновку, що про порушення прав позивача відбулось з моменту його звільнення. Однак, отримавши наказ про звільнення позивач не вчиняв жодних дій для відновлення своїх законних прав та інтересів. Доводи позивача, про те, що через психічне хвилювання викликане кримінальним провадженням відносно позивача, останній не усвідомлював та не передбачав можливості оскарження такого рішення у судовому порядку, судом відхиляються, оскільки не підтверджуюся жодними належними та допустимими доказами.

Разом з тим, позивач звернувся з відповідним позовом про визнання протиправним та скасування наказу до Окружного адміністративного суду м. Києва лише 16.05.2017 року, тобто фактично через один рік після так званого незаконного звільнення.

Таким чином, оскаржуючи у травні 2017 року протиправним наказ відповідача від 17.05.2016 року, позивач пропустив передбачений законом місячний строк звернення до суду.

Водночас, позивач не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів про наявність поважних причин пропуску строку на звернення до суду з даними вимогами.

Відповідно до частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З системного аналізу наведених положень Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Отже, обставини, які надавали б суду підстави вважати причини пропуску строку звернення з позовом до суду поважними відсутні.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, судом не встановлено обставин, які надавали б суду підстави вважати причини пропуску строку звернення з позовом до суду поважними, оскільки у позивача було достатньо часу для реалізації права на судовий захист, з урахуванням наявних матеріалів у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись статтями 122, 123, 240, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без розгляду.

Роз'яснити позивачу, що після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, позивач має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Ухвала набирає законної сили відповідно до частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур