Справа № 826/3772/18
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2018-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 грудня 2018 року № 826/3772/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про зобов"язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просить:

- встановити наявність компетенції у ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві по списанню нарахованих ФОП ОСОБА_1 сум податку на землю з фізичних осіб (код платежу 18010700) в розмірі 117,65 грн та плати за оренду землі з фізичних осіб (код платежу 18010900) в розмірі 47040,40 грн у зв'язку з відсутністю у ФОП ОСОБА_1 податкового боргу із зазначених платежів;

- зобов'язати ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві врахувати в інтегрованій картці платника податку - ФОП ОСОБА_1 інформацію про відсутність у неї податкового боргу із податку на землю з фізичних осіб в розмірі 117,65 грн. та плати за оренду землі з фізичних осіб в розмірі 47040,40 грн .

Ухвалою суду від 21.03.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на Податковий кодекс України, Закон України "Про тимчасові заходи на період проведення АТО" та зазначає, що податковий борг відсутній, а тому відповідач має внести відповідні зміни до інтегрованої картки платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Відповідач у відзиві на позов заперечив щодо задоволення позову з огляду на положення Податкового кодексу України та наказу ДФС України від 19.10.2016 № 875 "Про функціональні повноваження структурних підрозділів Головних управлінь територіальних органів ДФС " та зазначив, що борг виник у зв"язку з нарахуванням податку на землю фізичних осіб та плати за оренду землі з фізичних осіб Маріупольською ОДПІ, яка й наділена повноваженнями щодо списання нарахованого зобов"язання зі сплати податків.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

31.08.2006 позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець, запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 2 266 92.

З 02.10.2017 позивач перебуває на податковому обліку в ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві в зв'язку з переїздом до м. Києва із зони проведення АТО.

30.10.2017 позивач подала до ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві заяву про застосування спрощеної системи оподаткування (реєстрацію ФОП ОСОБА_1 платником єдиного податку другої групи). За результатами розгляду зазначеної заяви, ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві направила позивачу лист № 7506/Т/26-55-13-02 від 30.10.2017 про відмову у реєстрації платником єдиного податку другої групи на підставі наявності податкового боргу.

Відповідно до ст. 291.5.7 Податкового кодексу не можуть бути платниками єдиного податку суб'єкти господарювання, які на день подання заяви про реєстрацію платником єдиного податку мають податковий борг.

Так, станом на 30.10.2017 в інтегрованій картці платника податків наявний податковий борг по податку на землю з фізичних осіб (код платежу 18010700) в розмірі 117,65 грн., по орендній платі за землю з фізичних осіб (код платежу 18010900) в розмірі 47040,40 грн., по рентній платі за спецводокористування (код платежу 13020100) в розмірі 174,24 грн.

Аналогічні підстави для відмови у реєстрації позивача платником єдиного податку зазначені в листі відповідача № 8120/т/26-55-13-02 від 12.12.2017 (наявність податкового боргу по орендній платі за землю з фізичних осіб (код платежу 18010900) в розмірі 47040,40 грн.).

Позивач звернулася до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві та Державної фіскальної служби України із листами про надання відповідних роз'яснень.

У відповіді Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 22384/Т/26-15-13-06-10 від 11.12.2017, наданій на лист позивача від 13.11.2017, роз'яснено порядок списання безнадійного податкового боргу, що виник внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), а саме: у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

У податковій консультації Державної фіскальної служби України № 2920/Т/99-99-13-03-01-14/іпк від 11.12.2017, наданій ОСОБА_1 на її звернення від 13.11.2017, зазначено, зокрема, що м. Донецьк є тимчасово окупованою територією і належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Тому, відповідно до підпункту 38.7 пункту 38 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, не нараховується та не сплачується у період з 14 квітня 2014 року по 31 грудня року, в якому завершено проведення антитерористичної операції, плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що розташовані на тимчасово окупованій території та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб. Не нараховується та не сплачується у період з 14 квітня 2014 року по 31 грудня року, в якому завершено проведення антитерористичної операції, плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (крім земель сільськогосподарського призначення), що розташовані на території населених пунктів на лінії зіткнення та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб.

Таким чином суб'єкти господарювання, які мають у власності або користуванні (в тому числі на умовах оренди) земельні ділянки, розташовані в м. Донецьк, можуть застосовувати зазначену норму податкового законодавства з 14.04.2014.

Одночасно заявникові повідомлено, що в інтегрованій картці платника податків за нею обліковується податковий борг по земельному податку з фізичних осіб в розмірі 117,65 грн., у тому числі 42,64 грн. за 2013 рік та податковий борг в розмірі 47040,40 грн. по орендній платі за земельні ділянки державної і комунальної власності, який виник відповідно до поданої податкової декларації по платі за землю.

Позивачеві також роз'яснено порядок самостійного виправлення помилок у податковій декларації та можливість звернення із письмовою заявою до контролюючого органу за місцем знаходження земельної ділянки для проведення звірки даних, зокрема щодо права на користування пільгою із сплати податку, нарахованої суми податку тощо.

Вирішуючи спірні правовідносини суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правилами частин третьої і четвертої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 193 Податкового кодексу України визначає функції державних податкових інспекцій, серед яких: здійснення реєстрації та ведення обліку платників податків та платників єдиного внеску, об'єктів оподаткування та об'єктів, пов'язаних з оподаткуванням (підпункт 193.1.2. пункту 193.1. статті 193 Податкового кодексу України).

Глава 1 Розділу XIV. (Спеціальні податкові режими) Податкового кодексу України, регламентує функціонування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності.

Так, відповідно до приписів пункту 291.2. статті 291 Податкового кодексу України під спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності розуміється особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Згідно з пунктом 291.3. статті 291 Податкового кодексу України, юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Реєстрація суб'єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку (пункт 299.1. статті 299 Податкового кодексу України).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, веде реєстр платників єдиного податку, в якому міститься інформація про осіб, зареєстрованих платниками єдиного податку (пункт 299.2. статті 299 Податкового кодексу України).

Для обрання або переходу на спрощену систему оподаткування суб'єкт господарювання подає до контролюючого органу заяву (підпункт 298.1.1. пункту 298.1. статті 298 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 299.4. ст. 299 Податкового кодексу України, у випадках, передбачених підпунктом 298.1.2 пункту 298.1 статті 298 цього Кодексу, контролюючий орган, у разі відсутності визначених цим Кодексом підстав для відмови, здійснює реєстрацію суб'єкта господарювання як платника єдиного податку з дати, визначеної відповідно до зазначеного підпункту, протягом двох робочих днів з дати отримання контролюючим органом заяви щодо обрання спрощеної системи оподаткування або отримання цим органом від державного реєстратора електронної копії заяви, виготовленої шляхом сканування, одночасно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про проведення державної реєстрації юридичної особи або фізичної особи - підприємця, якщо така заява додана до реєстраційної картки.

Відповідно до п. 299.6. ст. 299 Податкового кодексу України, підставами для прийняття контролюючим органом рішення про відмову у реєстрації суб'єкта господарювання як платника єдиного податку є зокрема невідповідність такого суб'єкта вимогам, встановленим статтею 291 цього Кодексу.

Так, пунктом 291.5 статті 291 Податкового кодексу України встановлені певні застереження при обранні суб'єктом господарської діяльності спрощеної системи оподаткування.

Відповідно до підпункту 291.5.8. пункту 291.5. статті 291 Податкового кодексу України, не можуть бути платниками єдиного податку першої - третьої груп, зокрема, платники податків, які на день подання заяви про реєстрацію платником єдиного податку мають податковий борг, крім безнадійного податкового боргу, що виник внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин).

Відповідно до п. 15.1. ст. 15 Податкового кодексу України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Відповідно до пункту 299.5. статті 299 Податкового кодексу України, у разі відмови у реєстрації платника єдиного податку контролюючий орган зобов'язаний надати протягом двох робочих днів з дня подання суб'єктом господарювання відповідної заяви письмову вмотивовану відмову, яка може бути оскаржена суб'єктом господарювання у встановленому порядку.

Позивач не скористався своїм правом на адміністративне оскарження до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві рішень, що винесені у листах Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 30.10.2017 і 12.12.2017, про відмову їй в реєстрації як платника єдиного податку з 01.01.2018.

Слід також зазначити, що в обох листах фіскальних органів від 11.12.2017 (податковій консультації та відповіді) було запропоновано позивачеві звернутися до ГУ ДФС у Донецькій області та до Маріупольської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області, які знаходяться у м. Маріуполі Донецької області, із письмовою заявою з метою з'ясування питань щодо наявності в інтегрованій картці платника податків податкового боргу по земельному податку та орендній платі за землю.

Відповідно до підпункту пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем знаходження земельної ділянки для проведення звірки даних, зокрема, щодо права на користування пільгою зі сплати податку, нарахованої суми податку тощо.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Позивач зазначила, що 15.11.2017 звернулася до ГУ ДФС у Донецькій області та до Маріупольської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області, які знаходяться у м. Маріуполі Донецької області із відповідними скаргами щодо анулювання боргових зобов'язань зі сплати податку на землю з фізичних осіб та податку за оренду землі з фізичних осіб, однак на час звернення до суду відповідей не отримала. Позивач достатніх беззаперечних доказів на підтвердження обставин, на яких грунтуються його позовні вимоги, суду не надала.

Натомість відповідач довів суду відсутність протиправних дій зі свого боку та правомірність свого рішення.

За правилами частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

При цьому, суд перевіряє законність рішення суб'єкта владних повноважень і надає йому оцінку лише в межах, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та з дотриманням принципів адміністративного судочинства, встановлених частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки позивач відповідає визначенню платника податків, що зазначене у пункті 15.1. статті 15 Податкового кодексу України, а також на день подання заяв про реєстрацію платником єдиного податку мав податковий борг, позивач не міг бути платником податків на підставі підпункту 291.5.8. пункту 291.5. статті 291 Податкового кодексу України, в редакції, що діяла на момент подачі заяв про застосування спрощеної системи оподаткування.

Помилкова вказівка податковим органом на підпункт 291.5.7. замість підпункту 291.5.8. пункту 291.5. статті 291 Податкового кодексу України не свідчить про незаконність його рішень, оскільки відповідач зазначив причиною неможливості для позивача бути платником єдиного податку другої групи - наявність податкового боргу, яка передбачена саме підпунктом 291.5.8. пункту 291.5. статті 291 Податкового кодексу України.

Керуючись приписами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що відповідач при прийнятті рішень про відмову у реєстрації позивача як платника єдиного податку діяв: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

При цьому, суд звертає увагу на те, що фактично не погоджуючись із діями та рішеннями податкового органу, пов'язаними із відмовою у реєстрації заявника платником єдиного податку другої групи, позивач просить встановити наявність у відповідача компетенції по списанню сум податкової заборгованості та зобов'язання відповідача врахувати в інтегрованій картці позивача, як платника податку, інформацію про відсутність у нього податкового боргу.

Оскільки результатом вчинення оскаржуваних дій під час розгляду заяв щодо застосування спрощеної системи оподаткування стало прийняття контролюючим органом (суб'єктом владних повноважень) стосовно заявника індивідуальних актів (рішень про відмову у реєстрації платником єдиного податку), то ефективним способом судового захисту прав, свобод та інтересів особи в розумінні положень частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України є звернення до суду з позовними вимогами про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, а не встановлення судом наявності у суб'єкта владних повноважень, до якого позивач звернувся із заявами про реєстрацію платником єдиного податку, компетенції по списанню сум податкової заборгованості та зобов'язання цього податкового органу врахувати в інтегрованій картці платника податку інформацію про відсутність у нього податкового боргу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положення чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України витрати у зв'язку із відмовою у задоволенні позову відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (01133, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) до Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві (м. Київ, вул. Лєскова, 2, ) відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.А. Бояринцева