Справа № 814/1056/18
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/1056/18

Категорія: 2 Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Семенюка Г.В.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

за участю: представника відповідача - Чорного О.В.,

позивача - ОСОБА_3, представника позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Національного природного парку «Білобережжя Святослава» на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Національного природного парку «Білобережжя Святослава» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ № 18-о від 03 квітня 2018 року, виданий в.о. директора Національного природного парку «Білобережжя Святослава» Мусієнком В.І. про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника Василівського природоохоронного науково-дослідного відділення з 03 квітня 2018 року; поновити ОСОБА_3 на посаді начальника Василівського природоохоронного науково-дослідного відділення Національного природного парку «Білобережжя Святослава»; стягнути з Національного природного парку «Білобережжя Святослава» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 60000,00 грн.; стягнути з Національного природного парку «Білобережжя Святослава» на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу, витрати позивачки та її представника, що пов'язані із прибуттям до суду, та витрати, пов'язані із можливим залученням свідків.

В обґрунтування позовних вимог, на ряду з іншим, зазначалось, що її звільнення не відповідає вимогам законодавства, оскільки відбулось з метою врегулювання реального конфлікту інтересів, але відповідач не зазначив та не повідомив позивача, в чому саме він виразився. Відповідно до пункту 3 абзацу 3 частини 1 статті 27 Закону України «Про запобігання корупції», в частині обмеження роботи близьких осіб, передбачено виключення для осіб, які працюють у сільських населених пунктах (крім тих, що є районними центрами), а також гірських населених пунктах.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року позовні вимоги було задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував наказ № 18-о від 03 квітня 2018 року, виданий в.о. директора Національного природного парку «Білобережжя Святослава» Мусієнком В.І., про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника Василівського природоохоронного науково-дослідного відділення з 03 квітня 2018 року. Поновив ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на посаді начальника Василівського природоохоронного науково-дослідного відділення Національного природного парку «Білобережжя Святослава». Стягнув з Національного природного парку «Білобережжя Святослава» () на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8024,08 грн. (вісім тисяч двадцять чотири гривні 08 копійок) без врахування стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць. Стягнув з Національного природного парку «Білобережжя Святослава» () на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 4223,20 грн. (чотири тисячі двісті двадцять три гривні 20 копійок). В решті позову було відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду Національний природний парк «Білобережжя Святослава» подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з огляду на таке.

Обставини справи.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач з 05 березня 2012 року працювала в Національному природному парку «Білобережжя Святослава» на посаді фахівця з екологічної освіти відділу еколого-освітньої роботи та рекреаційного благоустрою. В травні 2012 року за наказом директора НПП «Білобережжя Святослава» позивач була переведена з посади фахівця на посаду начальника Василівського природоохоронного науково-дослідного відділення НПП «Білобережжя Святослава».

Брат позивача, ОСОБА_6, працює в Василівському природоохоронному науково-дослідному відділенні НПП «Білобережжя Святослава» пожежником з березня 2012 року та підпорядковується начальнику відділення.

14 лютого 2018 року позивач отримала лист № 41/01-15 від 13 лютого 2018 року за підписом виконуючого обов'язки директора НПП «Білобережжя Святослава» Козловського Ю.І., в якому зазначалося, що з боку позивача виявлено факт потенційного конфлікту інтересів, а саме: у її прямому підпорядкуванні знаходиться рідний брат ОСОБА_6, який має посаду пожежника у підпорядкованому їй відділенні.

З метою врегулювання потенціального конфлікту інтересів з боку позивача та недопущення звільнення працівників позивачу було запропоновано переведення на одну з вакантних посад в НПП, що усуне підстави виникнення конфлікту інтересів, пов'язаного з прямим підпорядкуванням близьких родичів. Також позивача було попереджено в листі, що в разі відмови від даної пропозиції адміністрацією НПП «Білобережжя Святослава» будуть вжиті заходи на підставі глави 5 Закону України «Про запобігання корупції».

Наказом від 03 квітня 2018 року № 18-о позивача звільнено з посади начальника Василівського природоохоронного науково-дослідного відділення НПП «Білобережжя Святослава» з 03 квітня 2018 року з метою врегулювання реального конфлікту інтересів, який виник у Василівському природоохоронному науково-дослідному відділенні НПП «Білобережжя Святослава» на підставі частини 5 статті 28, пункту 6 частини 1 статті 29, частини 2 статті 34 Закону України «Про запобігання корупції», лист-роз'яснення № 44-12/10838/18 від 20 березня 2018 року Департаменту моніторингу дотримання законодавства про конфлікт інтересів та інших обмежень щодо запобігання корупції Національного агентства з питань запобігання корупції.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було протиправно звільнено не зважаючи на ту обставину, що вона є одинокою матір'ю, яка самостійно виховує неповнолітню дитину, що є порушенням положень частини 3 статті 184 КЗпП України; без попередньої згоди профспілкової організації, що є порушенням положень статті 43 КЗпП України; та без врахування того, що брат позивача, який перебуває у її прямому підпорядкуванні, виявляв бажання бути звільненим з займаної посади.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними по суті і такими, що узгоджуються із вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України та КЗпП України та Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи, а саме прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Так, з аналізу матеріалів справи, зокрема, спірного наказу відповідача вбачається, що позивачку було звільнено у відповідності до положень Закону України «Про запобігання корупції» з метою врегулювання реального конфлікту інтересів, який виник в зв'язку з тим, що у прямому підпорядкуванні позивачки знаходиться рідний брат - ОСОБА_6, який має посаду пожежника у підпорядкованому їй відділенні.

Вирішуючи спірно питання суд виходить із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, мають перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам, у тому числі, чи прийняті вони обґрунтовано.

Аналогічна правова позиція була висловлена у постановах Верховного суду України від 28.01.14 року (справа № 21-459а13), та від 13.01.2015 року, справа №21-364а14, номер судового рішення в ЄДРСРУ 42576399.

Преамбулою Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII ( надалі - Закон № 1700-VII) передбачено, що цей Закон визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Відповідно до статті 1 Закону № 1700-VII правопорушення, пов'язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв'язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Розділом IV вказаного Закону передбачено заходи запобігання корупційним та пов'язаним з корупцією правопорушенням.

За змістом абзацу 1 частини 1 статті 27 Закону № 1700-VII вбачається, що особи, зазначені у підпунктах "а", "в"-"з" пункту 1 частини першої статті 3 цього Закону, не можуть мати у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути прямо підпорядкованими у зв'язку з виконанням повноважень близьким їм особам.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 28 Закону № 1700-VII особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов'язані, вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Положеннями статті 29 Закону № 1700-VII передбачено заходи зовнішнього та самостійного врегулювання конфлікту інтересів, до яких (зовнішніх) віднесено: усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; обмеження доступу особи до певної інформації; перегляду обсягу службових повноважень особи; переведення особи на іншу посаду; звільнення особи.

Крім того, положеннями пункту 1.1.3 Методичних рекомендацій щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затверджених рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 29 вересня 2017 року № 839 (далі Рекомендації) зазначено, що згідно з частинами третьою та четвертою статті 28 Закону № 1700-VII врегулювання конфлікту інтересів є безпосередньою сферою відповідальності керівника, рівень якого дозволяє вжити заходи, які б в повній мірі забезпечували запобігання та врегулювання конфлікту інтересів (окрім випадків перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника).

Саме безпосередній керівник або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, володіє ситуацією у підконтрольній чи підпорядкованій сфері, обізнаний з обсягом повноважень підлеглих осіб та способами реалізації таких повноважень, повноважний ухвалювати рішення щодо підлеглих, а отже має всі можливості для вжиття ефективних заходів з урахуванням всіх обставин, а також передбачити наслідки таких заходів.

Важливо пам'ятати, що цей процес є вкрай відповідальним, адже невірно обраний захід може призвести не тільки до неефективного врегулювання конфлікту інтересів, а й до кваліфікації таких діянь керівника як неправомірних.

Кожен із цих заходів (врегулювання) має свою специфіку, адже може обиратися в залежності від низки умов, зокрема, при умові наявності (відсутності) альтернативних заходів врегулювання; наявності (відсутності) згоди особи на застосування заходу.

Також, згідно підпункту 6 пункту 1.1.3 Рекомендацій звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у зв'язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється: при наявності реального чи потенційного конфлікту інтересів; якщо конфлікт інтересів має постійний характер; не може бути врегульований в будь-який інший спосіб, в тому числі через відсутність згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу.

Колегія суддів вважає, що такий захід зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів, як звільнення особи має характер крайнього заходу та повинен застосовуватись виключно у випадках неможливості врегулювання конфлікту інтересів за допомогою інших заходів, передбачених статтею 29 Закону, натомість відповідачем не доведено та не обґрунтовано чому він відразу удався до такого крайнього заходу.

Наведені висновки підтверджуються положеннями частини 2 статті 34 Закону № 1700-VII, за якими звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у зв'язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється у разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, в тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу.

Зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає, що відповідачем, звільняючи позивача попередньо не було апробовано та вчинено всіх належних та достатніх заходів для врегулювання конфлікту інтересів, відмінних від заходу звільнення, що також свідчить про протиправність звільнення позивача, а відтак є правильним по суті висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову у цій частині позовних вимог.

Разом з тим, відповідно до абзацу 3 пункту 3 частини 1 статті 27 Закону № 1700-VII положення абзаців першого та другого цієї частини не поширюються на осіб, які працюють у сільських населених пунктах (крім тих, що є районними центрами), а також гірських населених пунктах.

Вирішуючи справу суд першої інстанції дійшов до висновку, що у спірних правовідносинах відсутній конфлікт інтересу, з огляду на те, що позивачка та іі брат працюють в сільської місцевості

З огляду на адміністративне положення та територіальну юрисдикцію діяльності заповідника, який не обмежується виключно сільським населеним пунктом, колегія суддів приходить до думки, що висновок суду першої інстанції є помилковим у цій частині.

Окрім того, наявність потенційного конфлікту інтересів через наявність приватного інтересу підтверджено відповідними роз'ясненнями Національного агентства з питань запобігання корупції ( а.с. 19-21, 79-80),

Отже, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з того приводу, що відповідачем при прийнятті спірного наказу не було доведено та обґрунтовано наявність саме реального та/або потенційного конфлікту інтересів у позивача за наявності ситуації, за якою її рідний брат був підпорядкований позивачці, а відтак, такий правовий висновок слід виключити із мотивувальної частини оспорюваного рішення суду.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції не погоджується із висновками суду першої інстанції з того приводу, що позивача було звільнено не зважаючи на ту обставину, що вона є одинокою матір'ю, яка самостійно виховує неповнолітню дитину, що є порушенням положень частини 3 статті 184 КЗпП України; без попередньої згоди профспілкової організації, що є порушенням положень статті 43 КЗпП України.

Наявність невирішеного реального та/або потенційного конфлікту інтересів прямо забороняє особам, передбаченим у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону № 1700-VII продовжувати виконувати відповідні функціональні обов'язки та займати такі посади і не залежить від автономії волі роботодавця (державного органу, органу місцевого самоврядування, державного підприємства чи установи), а отже не потребує такого звільнення за встановленим Кодексом законів про працю України правилами і гарантіями.

Зважаючи на вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне виключити такі висновки суду першої інстанції із мотивувальної частини оспорюваного рішення.

З аналізу апеляційної скарги вбачається, що відповідачем було зазначено доводи виключно щодо правомірності спірного наказу та звільнення позивача та не було зазначено жодним чином про порядок нарахування та розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності та вимоги частини 1 статті 308 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги.

З приводу доводів апеляційної скарги про порушення судом юрисдикції суд зазначає про таке.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 4 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

У випадку, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Частина 1 статті 19 КАС України встановлює категорії публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, щодо вирішення адміністративних справ, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частина 1 статі 4 КАС України).

Відтак, зміст поняття "публічна служба" охоплює поняття державної служби.

Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06 лютого 2018 року справа № 686/13410/16-ц.

Поряд з цим, логічним на думку суду, є розуміння державної служби, передбаченої Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII) як складової частини, виду публічної служби, оскільки преамбула вказаного Закону не охоплює поняття інша державна служба.

Так, зокрема, відповідно пункту 17 частини 3 статі 3 Закону 889-VIII дія цього Закону не поширюється на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 1 Модельного кодексу поведінки державних службовців (Додаток до Рекомендації № R (2000) 10 Комітету Міністрів державам-членам Ради Європи щодо кодексів поведінки державних службовців, прийнятої Комітетом міністрів на 106 сесії 11 травня 2000 року, надає ширше тлумачення визначенню державного службовцю. Для цілей цього кодексу, державними службовцями вважаються всі особи які працюють в публічному органі, а не тільки особи, що посади яких передбачені Законом України «Про державну службу».

Можливість застосування наведеного вище міжнародного акту до правовідносин щодо проходження публічної служби висловлено також у постанові Великої Палати Верховного суду від 01 лютого 2018 року, справа №800/590/17, номер судового рішення в ЄДРСРУ 76812011.

В ході судового розгляду встановлено, що позивачка просила скасувати Наказ від 03 квітня 2018 року № 18-о про звільнення з посади начальника Василівського природоохоронного науково-дослідного відділення НПП «Білобережжя Святослава».

Суд зазначає, що позивачка не приймала присягу державного службовця та не має відповідних рангів, передбачених Закону 889-VIII.

Водночас, посада начальника Василівського природоохоронного науково-дослідного відділення НПП «Білобережжя Святослава» згідно Додатку - переліку підрозділів і посад працівників, які входять до складу служби державної охорони природно-заповідного фонду України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України «Про службу державної охорони природно-заповідного фонду України» від 14 липня 2000 року №1127 відноситься до служби державної охорони природно-заповідного фонду України.

Відповідно до пункту 4 Положення про службу державної охорони природно-заповідного фонду України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про службу державної охорони природно-заповідного фонду України» від 14 липня 2000 року №1127 основними завданнями служби держохорони є: забезпечення додержання режиму охорони територій та об'єктів природно-заповідного фонду України; попередження та припинення порушень природоохоронного законодавства.

Положеннями статті 61 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» служба державної охорони природно-заповідного фонду України має статус правоохоронного органу. Порядок діяльності служби державної охорони природно-заповідного фонду України, а також перелік підрозділів і посад працівників, які входять до її складу, визначаються Кабінетом Міністрів України. Служби державної охорони на місцях очолюють керівники адміністрацій територій та об'єктів природно-заповідного фонду.

Також, частиною 2 вказаної статті передбачено відповідні управлінські та правоохоронні повноваження посадових осіб служби державної охорони природно-заповідного фонду України, які притаманні суб'єкту публічних правовідносин та правоохоронному органу.

Посадові особи служби державної охорони природно-заповідного фонду України під час виконання службових обов'язків мають право на носіння форми встановленого зразка, табельної зброї та інших спеціальних засобів відповідно до законодавства України (частина 3 статті 61 Закону України "Про природно-заповідний фонд України).

Водночас, відповідно до статі 1 Закону України «Про демократичний цивільний контроль над Воєнною організацією і правоохоронними органами» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) держави правоохоронні органи - державні органи, які відповідно до законодавства здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Таким чином, враховуючи все вищезазначене, колегія суддів вважає, що позивач є посадовою особою державного правоохоронного органу, яка наділена владними, управлінськими та правоохоронними повноваженнями, що свідчить про належність даних спірних правовідносин, які виникли внаслідок припинення публічної служби ОСОБА_3, до адміністративної юрисдикції.

Окремо колегія суддів враховує наявність ухвали Очаківскього міськрайонного суду від 18 квітня 2018 року, якою відмовлено у відкритті провадження в порядку цивільного судочинства у справі за позовом ОСОБА_3 до Національного природного парку «Білобережжя Святослава» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди (а.с.139).

Суд апеляційної інстанції вважає, що закриття даної справи, як такої, що не підсудна адміністративному суду, з урахуванням ухвали Очаківскього міськрайонного суду від 18 квітня 2018 року, поставить під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

А відтак, непослідовність національного суду, у разі закриття провадження у справі, створить для позивача перешкоди у реалізації права на судовий захист.

Аналогічну правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року, справа 201/4802/16-а, номер судового рішення в ЄДРСРУ 77473711.

З приводу доводів апеляційної скарги, що поновлення позивача на посаді відновить потенційний конфлікт інтересів, суд апеляційної інстанції зазначає, що з матеріалів справи, а саме наказу відповідача Про звільнення (а.с.118) вбачається, що брат позивачки - ОСОБА_6 з 13 липня 2018 року був звільнений з посади пожежника (респіраторника), що свідчить про відсутність в принципі станом після 13 липня 2018 року конфлікту інтересів у позивача.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції у відповідності до частини 4 статі 317 КАС України - змінити, виключити із мотивувальної частини положення, в яких надається правова оцінка порушенням відповідачем приписів статей 143,184 КзПП України та правовий висновок суду першої інстанції про недоведеність відповідачем наявності реального та/або потенційного конфлікту інтересів.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 317, 321, 322, 325,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного природного парку «Білобережжя Святослава» - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 змінити, виключити із його мотивувальної частини обґрунтування суду першої інстанції щодо відсутності у спірних правовідносинах реального та/або потенційного конфлікту інтересів та порушення відповідачем приписів статей 43, 184 КЗпП України з підстав , наведених у мотивувальній частині постанови П'ятого апеляційного адміністративного суду.

В решті рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення - 21 грудня 2018 року.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Потапчук В.О. Семенюк Г.В.