Справа № 814/454/18
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/454/18

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Пятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді ОСОБА_1,
судді ОСОБА_2,
судді ОСОБА_3

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 травня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 року ОСОБА_4 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до ГУ ДФС у Миколаївській області (надалі відповідач, ДФС), в якому, з врахуванням збільшення позовних вимог від 13.04.2018 року, просив визнати протиправними та скасувати наказ №18-о від 16.01.2018 року та наказ №20-о від 17.01.2018 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що наказом керівництва було скорочено посаду, яку обіймав позивач, а тому позивач не по своїй волі не зявлявся на роботі для виконання посадових обовязків в період з 02.10.2017 року по 09.11.2017 року. Такі дії позивача стали підставою для проведення службового розслідування, про яке позивача не повідомили, пояснення не відібрали та не повідомили про результати такого розслідування, чим порушили приписи Інструкції. За результатами такого розслідування позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та в подальшому звільнено с посади. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки на день звільнення він був тимчасово непрацездатним.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.05.2018 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ відповідача №20-о від 17.01.2018 року. Поновлено позивача на посаді завідувача сектору протидії незаконному обігу підакцизних товарів оперативного управління Головного управління ДФС у Миколаївській області. Стягнуто з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.01.2018 року по 31.05.2018 року у сумі 9120,00 грн., без врахування середньої заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню. Стягнуто з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за один місяць в розмірі 2640,00 грн.. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання наказу ДФС від 06.12.2017 року оперативним управлінням ДФС в період з 06.12.2017 року по 05.01.2018 року проведено службове розслідування, за матеріалами якого встановлено факт порушення службової дисципліни позивачем.

За результатами службового розслідування 05.01.2018 року було складено висновок відносно позивача, затверджений в.о. начальника ДФС (надалі - висновок).

Враховуючи вищевказаний висновок, Наказом ДФС №18-о від 16.01.2018 року на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби за порушення службової дисципліни, а саме ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 №3460-IV, та п.2.5.10 Регламенту ГУ ДФС у Миколаївській області, затвердженого наказом ГУ ДФС у Миколаївській області від 12.12.2014 №23, що призвело до порушення правил внутрішнього розпорядку роботи ГУ ДФС у Миколаївській області шляхом не виходу на роботу без поважних причин з 02.10.2017 року по 09.11.2017 року.

Згідно вказаного висновку, ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 31.08.2017 року по справі №766/7626/17 продовжено строк відсторонення позивача від займаної посади на строк до 01.10.2017 року, а тому, починаючи з 02.10.2017 року, позивач мав приступити до виконання своїх обовязків на займаній посаді, проте з 02.10.2017 року і до моменту закінчення службового розслідування позивач не виходив на службу та жодних документів, що підтверджують поважні причини його відсутності на роботі до ДФС не надав. 11.10.2017 року, 12.10.2017 року та 13.10.2017 року складено відповідні акти про відсутність позивача на службі у вказані в актах робочі дні, а саме: 11.10.2017 року з 09:00 до 17:45, 12.10.2017 року з 09:00 до 17:45, та 13.10.2017 року з 09:00 до 17:45 відповідно.

07.11.2017 року та 09.11.2017 року позивач на вимогу керівництва ОУ ГУ ДФС у Миколаївській області зявився до оперативного управління та співробітників управління по роботі з персоналом ДФС для зясування причин його фактичної відсутності на робочому місці, однак документів щодо поважності причин відсутності на роботі у вказаний період позивач на момент закінчення службового розслідування, тобто на 05.01.2018 року, не надав.

Також з висновку вбачається, що 10.11.2017 року на службовий телефон ДФС надійшов дзвінок від позивача, який повідомив, що він з 10.11.2017 року знаходиться на лікарняному в ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області», що в подальшому було підтверджено відповіддю ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» від 18.12.2017 року на запит ДФС від 14.12.2017 року.

Згідно вказаної відповіді ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» позивач в період з 10.11.2017 року по 24.11.2017 року та з 27.11.2017 року по 15.12.2017 року перебував на амбулаторному лікуванні, з 25.11.2017 року по 26.11.2017 року вихідні дні.

Відповідно до висновку, 02.01.2018 року о 10-00 в ході проведення службового розслідування заступником начальника управління-начальником штабу оперативного управління ГУ ДФС у Миколаївській області полковником податкової міліції ОСОБА_5 в присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 здійснено телефонну розмову з позивачем стосовно надання ним у дводенний строк письмові пояснення щодо його відсутності в період з 02.10.2017 року по 09.11.2017 року. Позивач ніяких пояснень не надав до 03.01.2018 року, 03.01.2018 року на телефонний дзвінок на мобільний телефон не відповів. З урахуванням цих обставин ДФС дійшло висновку, що позивачем порушено правила внутрішнього розпорядку роботи ДФС шляхом не виходу на роботу без поважних причин в період з 02.10.2017 року по 09.11.2017 року.

На підставі вищезазначеного наказу ДФС №18-о від 16.01.2018 року відповідач приймає наказ №20-о від 17.01.2018 року про звільнення позивача з 17.01.2018 року з посади та служби в запас за пп.«є» п.64 (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ України №114 від 29.07.1991 року та відповідно до п.4 ст.40 Кодексу Законів про працю України.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу №18-о від 16.01.2018 року, суд першої інстанції зазначив, що підстави, які позивач вважає поважними та які унеможливлювали його явку на службу, є безпідставними, оскільки не підтверджені будь-якими доказами. Позивач, як завідувач сектору протидії незаконному обігу підакцизних товарів оперативного управління ГУ ДФС у Миколаївській області повинен дотримуватись вимог Дисциплінарного статуту, Регламенту ГУ ДФС у Миколаївській області, правил внутрішнього розпорядку.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу №18-о від 16.01.2018 року позивачем в апеляційному порядку не оскаржено, а тому апеляційному перегляду це рішення в цій частині позовних вимог не підлягає.

Задовольняючи вимогу про визнання протиправним та скасування наказу №20-о від 17.01.2018 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказаний наказ прийнято відповідачем всупереч Кодексу Законів про працю України, під час тимчасової непрацездатності позивача.

Саме в цій частині позовних вимог відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає апеляційному перегляду лише в частині визнання протиправним та скасування наказу №20-о від 17.01.2018 року.

В апеляційній скарзі ДФС, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправним та скасування наказу №20-о від 17.01.2018 року. В обґрунтування апеляції ДФС зазначає, що воно не могло знати про хворобу позивача з обєктивних причин, що виключає визнання наказу від 17.01.2018 року №20-о протиправним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування наказу №20-о від 17.01.2018 року, виходячи з наступного.

В позовній заяві позивач стверджує, що на момент прийняття спірного наказу №20-о від 17.01.2018 року він знаходився на амбулаторному лікуванні.

На підтвердження своїх доводів, позивач надав суду листок непрацездатності №084206 в якому зазначено, що він звільнений від роботи з 02.01.2018 року по 17.01.2018 року та продовжує хворіти, та листок непрацездатності №084312, в якому зазначено, що позивач звільнений від роботи з 18.01.2018 року по 22.01.2018 року та готовий стати до роботи з 23.01.2018 року.

Відповідно до ст.40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

В абз.2 п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП (322-08) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. (Абзац перший пункту 17 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України №18 (v0018700-95) від 26.10.95 )

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Згідно абз.2 ст.18 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби.

Враховуючи наведені норми та постанову Пленуму Верховного Суду України, звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається, також звільнення не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність, звільнення працівника відбувається після прибуття його до місця проходження служби.

За таких підстав, наказ №20-о від 17.01.2018 року про звільнення позивача з займаної посади є протиправним, оскільки, як вбачається з листків непрацездатності, позивач 17.01.2018 року був на амбулаторному лікуванні, тобто був тимчасово непрацездатним.

Відповідач в апеляційній скарзі та у відзиві зазначає, що ніяких листків непрацездатності позивач не надавав ДФС, тому вони не могли знати про його хворобу з обєктивних причин, що виключає визнання наказу від 17.01.2018 №20-о протиправним.

Колегія суддів відхиляє такі твердження відповідача, оскільки відповідач повинен був і мав можливість перевірити факт перебування позивача на лікарняному особливо з урахуванням того, що під час проведення службового розслідування позивач вже повідомляв відповідача про перебування його на лікарняному, що в подальшому знайшло своє підтвердження у відповіді ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» від 18.12.2017 року на запит ДФС від 14.12.2017 року.

Враховуючи правомірність висновку суду першої інстанції щодо протиправності спірного наказу №20-о від 17.01.2018 року, колегія суддів також погоджується і з правильністю застосування судом першої інстанції приписів ст.235 КЗпП щодо поновлення позивача на посаді, з якої він був звільнений, та стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 26 грудня 2018 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_2 ОСОБА_3