Справа № 571/512/17
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/1406/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Большакової О.О., Глушка І.В.

за участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 селищної ради Рокитнівського району Рівненської області на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 21 травня 2018 року (головуючий суддя в суді першої інстанції ОСОБА_3, смт. Рокитне, повний текст рішення складено 24.05.2018 року) у справі №571/512/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Рокитнівського району Рівненської області про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати разрахункових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

05 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 селищної ради Рокитнівського району Рівненської області в якому просила стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час затримки розрахункових коштів при звільненні з роботи за період з 11 липня 2012 року по 24 січня 2017 року в розмірі 107 196,95 гривень.

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 21 травня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 селищної ради Рокитнівського району Рівненської області (34200, Рівненська область, смт. Рокитне, вул. Незалежності,15, код 04387421) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки с. Масевичі, вул. Кірова, 45, Рокитнівського району Рівненської області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 травня 2012 року по 24 січня 2017 року в сумі 6539 ( шість тисяч пятсот тридцять дев'ять) гривень 01 копійка, з утриманням необхідних податків та обовязкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 селищної ради Рокитнівського району Рівненської області (34200, Рівненська область, смт. Рокитне, вул.Незалежності,15, код 04387421) на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок гривень) 20 копійок.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, його оскаржили позивач та відповідач.

ОСОБА_1 в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, в звязку з чим просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Апелянт ОСОБА_1 свої вимоги мотивує тим, що суд може зменшити розмір середньомісячного заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов:

- наявність спору між працівником і роботодавцем із приводу розміру належної до виплати працівникові суми за трудовим договором, на день звільнення;

- виникнення спору між роботодавцем і працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням, повинні бути сплачені роботодавцем;

- прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012року у справі №1-5/2012 невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника, або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, Рокитнівський районний суд Рівненської області не вправі був зменшувати визначений розмір середньомісячного заробітку, застосовуючи принцип істотності. Також апелянт зазначає, що в порушення статті 60 ЦПК України, відповідач не надав суду доказів відсутності вини у несвоєчасно проведеному розрахунку. Порядок визначення середньомісячного заробітку за час затримки розрахункових коштів та визначений розмір відповідачем не оспорюється.

ОСОБА_2 селищна ради Рокитнівського району Рівненської області в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, в звязку з чим просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апелянт свої вимоги мотивує тим, що позивач в день звільнення 03.05.2012 р. не працював. Будь-яких доказів предявлення роботодавцю вимоги про розрахунок позивачем не надано. Тому, висновок суду першої інстанції про те, що селищна рада повинна була провести з позивачем розрахунок 03.05.2012р., а також відповідно і те, що з 03.05.2012 р. у селищної ради виник обовязок сплатити середній заробіток за не проведення розрахунку не ґрунтується на матеріалах справи. Також апелянт зазначає, що при розгляді справи не було здобуто жодного доказу, який би підтверджував факт звернення позивача за отриманням розрахунку. Тобто, селищна рада не порушила строку, визначеного ст. 116 КЗпП України, а тому не повинна нести відповідальність, яка передбачена ст. 117 КЗпП України.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча позивач належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що з 06 січня 1984 року ОСОБА_1 працювала на посаді рахівника-касира ОСОБА_2 селищної ради та згідно розпорядження селищного голови №2 від 30 березня 2012 року ОСОБА_1 звільнено з посади касира селищної ради з 03 травня 2012 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

20 лютого 2013 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради про поновлення на роботі та про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без розгляду. Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2013 року ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2013 року залишено без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06 лютого 2014 року ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2013 року залишено без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що трудова книжка запису про звільнення не містить, оскільки на час звільнення знаходилась у позивача. Згідно розпорядження селищного голови від 30 березня 2012 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 03 травня 2012 року.

Також встановлено, що рішення про перенесення відпустки позивача не приймалось. Дата звільнення позивача з роботи в подальшому не змінювалась. Вказана обставина визнається сторонами, тому відповідно до ч.1 ст.78 КАС України визнається судом такою, що не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на час звільнення ОСОБА_1 з роботи (03.05.2012), їй не було нараховано та виплачено компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги за 2012 рік в сумі 264,71 грн., за 2006-2007 роки в сумі 43, 04 грн.. Факт невиплати зазначених коштів встановлено перевіркою, проведеною управлінням Держпраці у січні 2017 року, що підтверджується листом управління Держпраці у Рівненській області від 10.01.2017 року.

Відповідно до розрахунково-платіжної відомості від 24.01.2017 ОСОБА_1 було нараховано компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги за 2012 рік в сумі 264,71 гривні та компенсації втрати частини заробітної плати за 2006-2007 роки в сумі 43,04 грн.

ОСОБА_1 було нараховано компенсацію за 5 днів час невикористаної відпустки за період тимчасової непрацездатності з 03 травня по 25 червня 2012 року в сумі 325,90 гривень, з яких позивач з урахуванням утримань та внесків фактично отримала 262,35 гривні.

Враховуючи положення ст.47 КЗпП України, в день звільнення позивачу не було виплачено компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги за 2012 рік в сумі 264,71 грн. та за 2006-2007 роки в сумі 43,04 грн., на отримання яких позивач мала право на день звільнення.

Відповідно до норм статтей 47, 116, 117 КЗпП України позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки на день фактичного розрахунку за період з 03 травня 2012 року по 24 січня 2017 року.

Розрахунок заборгованості зроблено позивачем відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що оскільки іншого не надано, суд враховує розрахунок позивача, який ґрунтується на довідці ОСОБА_2 селищної ради №174 від 09.02.2013 ОСОБА_1 відпрацьовано у лютому 2012 році 19 календарних днів й заробітна плата складає 1812,55 гривень, у березні 2012 року 21 робочий день, заробітна плата становить 1945,40 гривень.

Середньомісячна заробітна плата на час звільнення становить 1878,98 гривень. Одноденний заробіток становить: 93,92 гривні (3756,95 грн. : 40 роб.дні).

Згідно розрахунку позивача, середньомісячний заробіток за час затримки розрахункових коштів при звільненні з роботи ОСОБА_1 становить 107 162,72 гривні (93,92 грн. х 1141 робочих днів).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що день звільнення ОСОБА_1 не змінено та є 03.05.2012 року, розмір не виплаченої позивачу компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги за 2012 рік, 2006-2007 роки ( 307,75 гривень), суд вірно застосував принцип співмірності та зменшив розмір відшкодування заробітку за час затримки розрахунку.

Також вірно зазначено, що проведеними у 2014 р. та 2016 р. перевірками управління Держпраці у Рівненській області вище зазначених порушень виявлено не було, що підтверджується актом перевірки та від 26.06.2014 року та приписом від 09.02.2016 року

Розмір середньомісячної заробітної плати позивачки становить 1878,98 гривень (1812,55 грн.+1945,40 грн.), сума заборгованості невиплаченої компенсації складає 307,75 грн. (264,71 грн.+43,04 грн.), що становить 6,1% від середнього заробітку на час звільнення. Згідно розрахунку позивача, за весь час затримки розмір заборгованості складає 107 196,95 гривень. Враховуючи принцип справедливості та співмірності суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підлягають стягненню кошти в сумі 6539,01 гривень (6,1% від 107 196,95 гривень).

Взявши до уваги викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанцій є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, висновки суду є правильними, а доводи апеляційних скарг їх не спростовують.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 селищної ради Рокитнівського району Рівненської області залишити без задоволення, а рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 21 травня 2018 року у справі №571/512/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6
Повний текст постанови складений 27 грудня 2018 року.