Справа № 440/3971/18
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року м.ПолтаваСправа № 440/3971/18

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Удовіченка С.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Кисличенко О.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

09 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області в якому просила:

- визнати протиправними дії Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо зупинення з 01 квітня 2017 року нарахування та виплату пенсії за втратою годувальника ОСОБА_2;

- стягнути з Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_2 нараховану, але невиплачену пенсію за втратою годувальника за період з 01 жовтня 2017 року по 30 червня 2018 у сумі 46952,28 грн. та пенсію за період з 01 квітня 2017 року по 30 вересня 2017 року у сумі 12109,08 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

В обгрунтування позовної заяви позивач зазначив, що їй, як внутрішньо переміщеній особі протиправно припинено нарахування та виплату пенсії. Зазначив, що чинним законодавством України не встановлено такої підстави для припинення виплати пенсії, як відсутність особи за адресою проживання на момент проведення перевірки. Наполягав на тому, що припиняючи нарахування та виплату пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право на отримання пенсії, при цьому право на пенсію є об'єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

05 грудня 2018 року до Полтавського окружного адміністративного суду надійшов відзив Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, у якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог.

Розгляд справи управління просило проводити без участі їх представника (а.с. 50-53).

18 грудня 2018 року до Полтавського окружного адміністративного суду надійшла відповідь представника позивача на відзив, у якій останній вказував на правомірність своїх вимог (а.с. 156 - 157).

18 грудня 2018 року до Полтавського окружного адміністративного суду надійшло клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, за результатами розгляду якого судом винесено ухвалу про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції (а.с. 162-166).

Дослідивши матеріали позовної заяви, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що згідно Довідки від 27 листопада 2014 року № "Про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції", ОСОБА_2 взята на облік у Кременчуцькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області (а.с. 71).

01 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Кременчуцького об'єднаного управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області із заявою про переведення на пенсію по втраті годувальника (а.с. 63).

Розпорядженням №818543 від 17 січня 2015 року ОСОБА_2 із 01 грудня 2014 року переведено на пенсію по втраті годувальника (а.с. 59).

14 вересня 2017 року соціальним інспектором Кравченко Ю.В. складено Акт обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_2 (а.с. 28).

За висновками Акту при відвідуванні адреси за якою мешкає ОСОБА_2, вдома нікого не було.

Рішенням Управління соціального захисту населення Автозаводського району Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 21 вересня 2017 року, відповідно до абзацу другого пункту 3 частини другої статті 9 та пункту 3 частини першої статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", на підставі наданої інформації листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 31 серпня 2017 року №064-27738/0/15-17 та відсутністю переміщеної особи на момент обстеження за зазначеним місцем фактичного проживання/перебування, скасовано дію довідки №160401193 від 27 листопада 2014 року про взяття на облік в Автозаводському районі м.Кременчука внутрішньо переміщеної особи гр. ОСОБА_2 (а.с. 27).

Згідно Протоколу №26а засідання міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 28 вересня 2017 року вирішено припинити соціальні виплати ОСОБА_2 відповідно до підпункту 4 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ №365 від 08 червня 2016 року, у зв'язку зі скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи з дати скасування довідки (а.с. 29).

Рішенням №1328 міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 28 вересня 2017 року припинено соціальні виплати ОСОБА_2 (а.с. 22).

У подальшому за результатами розгляду розгляду заяви ОСОБА_2 від 03 квітня 2018 року про поновлення виплати пенсії, Рішенням міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №327 від 17 квітня 2018 року відновлено виплату пенсії (а.с. 94-96).

04 серпня 2018 року позивач звернулася до Кременчуцького об'єднаного управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області із листом, у якому просила надати інформацію щодо не виплати пенсії за період із квітня 2017 року (а.с. 57-58).

За результатами розгляду вищевказаного звернення відповідач листом №268/П-14 від 10 серпня 2018 року повідомив ОСОБА_2, що виплата пенсії поновлена з 01 жовтня 2017 року, доплата за вказаним нарахуванням в сумі 46952,28 грн. (за період з 01 жовтня 2017 року по 30 червня 2018 року) нарахована на додаткові відомості у серпні 2018 року. Крім того управлінням отримано лист управління соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення та питань АТО від 17 квітня 2018 року за №04-3213, яким повідомлено, що оскільки рішення Комісії про припинення виплати пенсії з 01 квітня 2017 року не приймалося, до компетенції Комісії не входить розгляд питання її поновлення з вказаної дати. Враховуючи вказане виплата пенсії поновлена з 01 квітня 2017 року. Доплата за вказаним перерахунком за період з 01 квітня 2017 року по 30 вересня 2017 року в сумі 12109,08 грн. буде виплачена найближчим часом за наявності фінансування (а.с. 16).

Позивач вважаючи, що Кременчуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області протиправно зупинило виплату з 01 квітня 2017 року пенсію, звернувся до суду із вимогами визнати такі дії протиправними та стягнути нараховану, але до цього часу не виплачену суму пенсію по втраті годувальника.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, суд виходить з наступного.

Згідно статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09 липня 2003 року.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно статті 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (надалі за текстом - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до частини третьої статті 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд зауважує, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною першою статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 49 вказаного Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Як свідчить аналіз положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", припинення виплати пенсії можливо лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.

Однак, відповідачем такого рішення суду не надано.

Відповідач у відзиві на позов обгрунтовує свої дії посилаючись на Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365.

За змістом конституційних норм (статті 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування зазначено", що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтями 2 та 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.

Конституційне право на соціальний захист включає право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно зі статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров'я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Як зазначено в пункті 333 цього рішення: "Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації, держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією".

Вирішуючи спір, судом враховуються правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи №805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18), стосовно того, що не підтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ №365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно зупинено виплату ОСОБА_2 із 01 квітня 2017 року виплату пенсії по втраті годувальника.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_2 нараховану, але невиплачену пенсію за втратою годувальника за період з 01 жовтня 2017 року по 30 червня 2018 у сумі 46952,28 грн. та пенсію за період з 01 квітня 2017 року по 30 вересня 2017 року у сумі 12109,08 грн., суд зазначає наступне.

Як випливає із довідки Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про розмір призначеної і фактично отриманої ОСОБА_2 пенсії (а.с. 119), у період квітень 2017 року - липень 2018 року позивачу нараховувалася пенсія, однак не виплачувалася.

Позивач у відзиві на позов, посилаючись на Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування №365, зазначає, що нарахована, але не виплачена пенсія буде виплачена на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", а саме, пункт 15 викладено в такій редакції: "Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.", а пункт 18 доповнено реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України."

Як зазначав суд вище, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у Законі України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Таким чином, приписи постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №335, якими внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки відповідних змін у Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування зазначено" внесено не було.

У пункту 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02) Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Враховуючи, що під час розгляду справи суд дійшов висновку щодо протиправного зупинення Кременчуцьким об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області виплати ОСОБА_2 пенсії по втраті годувальника та ту обставину, що розмір такої пенсії нарахований, суд приходить до висновку, що належним та ефективним способом відновлення права позивача на отримання гарантованої державою пенсії буде стягнення з Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_2 нарахованої за період з 01 жовтня 2017 року по 30 червня 2018 у сумі 46952,28 грн. та за період з 01 квітня 2017 року по 30 вересня 2017 року у сумі 12109,08 грн. пенсії.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору в розмірі 1409,60 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 11, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, 39600) до Кременчуцького об'єднаного управління пенсійного фонду України Полтавської області (, юридична адреса: вул. Велика набережна, 9, м.Кременчук, Полтавська область, 39630) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Кременчуцького об'єднаного управління пенсійного фонду України Полтавської області щодо зупинення з 01 квітня 2017 року виплати пенсії за втратою годувальника ОСОБА_2.

Стягнути з Кременчуцького об'єднаного управління пенсійного фонду України Полтавської області (, юридична адреса: вул. Велика набережна, 9, м.Кременчук, Полтавська область, 39630) нараховану, але не виплачену пенсію за втратою годувальника на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, 39600) заборгованість з виплати пенсії за період з 01 жовтня 2017 року по 30 червня 2018 року в сумі 46952,28 грн. та заборгованість з виплати пенсії за період з 01 квітня 2017 року по 30 вересня 2017 року в сумі 12109,08 грн.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії за один місяць.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кременчуцького об'єднаного управління пенсійного фонду України Полтавської області (, юридична адреса: вул. Велика набережна, 9, м.Кременчук, Полтавська область, 39630) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, 39600) судові витрати понесені у зв'язку зі сплатою судового збору у розмірі 1409,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються у відповідності до пункту 15.5 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року).

Повне рішення складено 26 грудня 2018 року.

Суддя ОСОБА_3