Справа № 569/12243/17
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2018-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/1377/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.

позивач: не з`явився

відповідач: ОСОБА_1

третя особа: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 квітня 2018 року у справі № 569/12243/17 за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України , третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Першко О.О.,

час ухвалення рішення 02.04.2018 року о 16:48 год.,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 06.04.2018 року,-

В С Т А Н О В И В :

08 серпня 2017 року позивач - ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 та просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, в зв`язку з настанням 10 вересня 2015 року інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії; надіслати вищевказане рішення до ІНФОРМАЦІЯ_2 для видання наказу про виплату одноразової грошової допомоги та встановити судовий контроль за виконанням даного судового рішення, зобов`язавши відповідача в місячний термін надати до Рівненського міського суду звіт про його виконання.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан та 10 вересня 2015 року, після повторного огляду МСЕК йому було встановлено інвалідність ІІ групи внаслідок травми отриманої при виконанні обов`язків військової служби при перебуванні в країні де велись бойові дії. 30 листопада 2015 року він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням інвалідності II групи, яке пов`язане з виконання військової служби в Державній Республіці Афганістан відповідно до п. 4, ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Проте, 02 серпня 2017 року у відповідь на адвокатський запит відповідач листом № 248/3/6/2515 від 18 липня 2017 pоку, повідомив про відсутність підстав для подання документів на комісію, оскільки на позивача не поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зазначає, що позивачем було подано усі необхідні документи, а відповідач, як адміністративний орган, скориставшись своїми дискреційними повноваженнями (свободою розсуду), прийняв протиправне рішення про повернення документів позивача, чим порушив позивача права на виплату одноразової грошової допомоги, який мав право на призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності, отриманої внаслідок виконання обов`язків військової служби. Звертає увагу, що документи позивача не було розглянуто по суті та не було прийнято рішення про призначення, або про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги позивачу постійною комісією.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 квітня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення з питання виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 . В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - Міністерство оборони України оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення в частині окремих мотивів прийняте без врахування всіх фактичних обставин справи. Просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 квітня 2018 року у справі № 569/12243/17 та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач своє право на отримання одноразової грошової допомоги в зв`язку з інвалідністю військовослужбовця реалізував ще у 2003 році, а тому повторна виплата є безпідставною. Звертає увагу, що повторне встановлення позивачу групи інвалідності (вищої) у 2015 році не може вважатися підставою для виплати позивачу відповідної одноразової грошової допомоги, оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми; у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється. Таким чином, вважає, що позивач намагається всупереч вказаним нормам права та часу встановлення інвалідності отримати одноразову грошову допомогу.

21червня 2018 року позивачем ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на безпідставність доводів апелянта та просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 30 листопада 2015 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою, в якій просив виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку з отриманням інвалідності ІІ групи, яка пов`язана з виконанням військової служби в Ісламській Республіці Афганістан, що не оспорюється відповідачем.

18 липня 2017 року відповідачем Міністерством оборони України представнику позивача, на його адвокатський запит, був надісланий лист № 3/6/2515, згідно якого його повідомлено, що після опрацювання Департаментом фінансів документів позивача, встановлено, що підстав для подання на комісію його документів не має. Таке рішення мотивовано тим, що Закон України від 04 липня 2012 року № 5040-VI «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців», яким змінено редакцію статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (на виконання якого було прийнято постанову Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975), набрав чинності 01 січня 2014 року. Оскільки, відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, дія цих правових актів поширюється тільки на військовослужбовців та звільнених осіб, які отримали первинно інвалідність після 01 січня 2014 року. На колишніх військовослужбовців та тих, що отримали інвалідність до 2014 року, дія вищевказаного Закону не поширюється. Відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України від 27 квітня 2016 року №16.06-16/625-16/10551 днем встановлення інвалідності вважається дата проходження громадянином первинного огляду медико-соціальної експертної комісії. Дата підвищення групи інвалідності не може вважатися днем встановлення інвалідності. Позивач інвалідність первинно отримав в 2003 році, а при переогляді в 2015 році відбулося підвищення групи інвалідності.

Вважаючи дії відповідача неправомірними позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що для відновлення порушеного права позивача на даній стадії правовідносин належним способом захисту є зобов`язання відповідача прийняти рішення з питання виплати одноразової грошової допомоги позивачу. Прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги особі та перевірка підстав для здійснення відповідної виплати належить до дискреційних повноважень відповідача, які ним не були реалізовані. А тому заявлені позивачем вимоги є передчасними, однак для повного і всебічного захисту його права на соціальне забезпечення, у відповідності до приписів ч. 2 ст. 9 КАС України, доцільним та необхідним є вийти за межі позовних вимог та задовольнити їх у вищезазначений спосіб, тобто шляхом зобов`язання відповідача прийняти рішення з питання виплати одноразової грошової допомоги позивачу.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІІ «Про військовий обов`язок і військову службу»(далі - Закон №2232-ХІІІ).

Статтею 41 Закону №2232-ХІІІ (в редакції на час звернення позивача за отриманням допомоги) передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»(далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону №2011-XII, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Згідно частини 1 статті 16 Закону України №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ (в редакції, що діяла на час звернення позивача за отриманням допомоги) порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі- Порядок № 975).

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 89, ст. 3255);

- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

-у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

-у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Разом з тим, Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 року у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, а саме Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ.

Так, статтею 16 Закону №2011-XII, в редакції, чинній на момент встановлення інвалідності позивачеві було передбачено, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України №2011-XII Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 19 серпня 1992 року №488, якою установлено умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум.

Пунктом 1 вказаної постанови (у редакції, чинній на момент встановлення позивачу інвалідності вперше) передбачено, що державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, проводиться Національною акціонерною страховою компанією «ОРАНТА» за рахунок коштів державного бюджету, що виділяються Міністерству оборони, Національній гвардії, Державному комітетові у справах охорони державного кордону, Міністерству внутрішніх справ, Службі безпеки та іншим військовим формуванням, що створені Верховною Радою України.

Згідно пунктів 3, 4 постанови № 488, розміри страхових платежів установлюються щорічно Національною акціонерною страховою компанією «ОРАНТА» за погодженням з Мінфіном під час формування державного бюджету на наступний рік.

Страхові платежі сплачуються страхувальниками щомісячно до 25 числа в розмірі 1/12 частини річної суми.

Пунктом 6 Постанови №488 передбачено, що Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» виплачує страхові суми: а) у разі загибелі або смерті застрахованого його спадкоємцям у розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня на час загибелі або смерті; б) у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 11 вересня 2015 року, виданого Управлінням соціального захисту населення Рівненської міської ради, позивач є інвалідом ІІ групи (а.с.10).

Згідно довідки Рівненського військового комісаріату Рівненської області від 22 червня 2017 року № 3178, позивач проходив військову службу з 01 серпня 1972 року по 18 жовтня 2002 року (а.с.15).

Відповідно до військового квитка НОМЕР_2 позивач проходив службу в Ісламській Республіці Афганістан з 22 листопада 1983 року по 10 жовтня 1985 року на посаді командира автомобільної роти (а.с.17 а).

Згідно посвідчення від 10 жовтня 1996 року позивач є учасником бойових дій (а.с.11).

Також, як вбачається з матеріалів справи, а саме відповідно до листа №1790-06-07/79 від 23.01.2018 року Рівненської обласної дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА»» позивач не отримував виплати страхової суми у зв`язку з встановленням йому третьої групи інвалідності у 2003 році.

Відповідно до витягу з акту огляду МСЕК серія РВН №023681 ОСОБА_2 з 31.03.2003 року визнаний інвалідом третьої групи захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку ( а.с. 37).

При цьому, відповідно до довідки до акта повторного огляду Рівненської обласної МСЕК серії АВ № 0396538 від 10 вересня 2015 року причиною інвалідності позивача є поранення (контузія) пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії (а.с.12).

Згідно Витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця № 2842 від 30 липня 2015 року, встановлено, що поранення (контузія) та захворювання, позивача пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с.13).

Однак, відповідно до вимог ч.4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач при зміні групи інвалідності з третьої на другу пропустив строк на виплату одноразової грошової допомоги, оскільки така зміна відбулась після спливу дворічного строку, яка дає можливість на виплату такої допомоги.

Судом першої інстанції було залишено поза увагою факт розгляду документів позивача щодо отримання грошової допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975. Рішенням Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 18.01.2016 року №248/3/6/134 було відмовлено у прийнятті документів та здійснено їх повернення як таких, що не відповідають вимогам постанови КМУ від 25.12.2013 року №975. ( а.с. 35). Крім того, суд першої інстанції, вийшовши за межі позовних вимог, фактично не здійснив дослідження обставини, а саме, чи було прийнято відповідне рішення відповідачем, у який спосіб виконується прийняття документів Міністерством оборони України в особі уповноваженого департаменту для подальшої підготовки та прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги. На виконання наказу Міністерства оборони України від 14.08.2014 року №530, встановлений спеціальний алгоритм дій, при зверненні відповідної категорії військовослужбовців щодо отримання грошової допомоги на виконання вимог ч.4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Особи , які мають право на отримання допомоги звертаються з документами у обласний військовий комісаріат, діючі військовослужбовці до військової частини. Документи перевіряються і направляються в Департамент фінансів Міністерства оборони України для розгляду їх комісією. Факт розгляду поданих позивачем документів підтверджується Рішенням Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 18.01.2016 року №248/3/6/134, так і повторним розглядом звернення позивача, оформленим рішенням комісії від 18.07.2017 року. ( а.с.16, 35). Саме узгодження дій щодо перевірки документів Департаментом фінансів Міністерства оборони України діє підстави для прийняття рішення щодо призначення допомоги Міністром оборони України. В даному спорі, суд першої інстанції підмінив поняття належного розгляду документів щодо зобов`язання Міністерства оборони України вчинити дії на виконання судового рішення. При перевірці правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд перевіряє суб`єктний склад, котрий допустив порушення прав чи бездіяльність по відношенню до позивача. Рішення про призначення грошової допомоги здійснює керівник міністерства оборони України, а прийняття та перевірку документів, необхідних для призначення грошової допомоги уповноважений орган, який діє у складі Міністерства оборони України.

На виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 було затверджено Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей( (Наказ Міністра оборони України від 14.08.2014 року за №530 ), яким також обґрунтовується взаємодія обласних військових комісаріатів з Департаментом фінансів Міністерства оборони України обласними військовими комісаріатами.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Северянін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не взяв до уваги вищевказаних обставин та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції винесене з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, тому таке підлягає скасуванню.

Керуючись ч.3 ст.243, ст. ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 квітня 2018 року у справі № 569/12243/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до Міністерства оборони України , третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді М. А. Пліш
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 28.12.2018 року.