Справа № 826/4213/17
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4213/17 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2018 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське міське бюро технічної інвентаризації» до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: Інститут філософії імені Г.С. Сковороди НАН України про визнання протиправним та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А:

ТОВ «Київське міське бюро технічної інвентаризації» звернулось до суду з позовом до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Інститут філософії ім. Г.С. Сковороди НАН України про визнання протиправною та скасування постанови від 03.03.2017 №109-17.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить суд вказане судове рішення скасувати та винести нове, яким позовні вимоги задовольнити. На думку апелянта, оскаржувана постанова винесена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та інші наявні у справі докази, колегія суддів приходить до наступного.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, Інститут філософії ім. Г.С. Сковороди НАН України має на балансі будинок №4 по вул. Трьохсвятительській у м. Києві.

22.11.2016 між Інститутом філософії ім. Г.С. Сковороди НАН України та позивачем укладено договір №4 оренди майна, що належить до майнового комплексу НАН України, а саме: нежитлового приміщення підвалу у будинку №4 по вул. Трьохсвятительській у м. Києві.

Відповідно до акту огляду об'єкту культурної спадщини від 10.02.2017 за підсумками огляду частини будівлі №4 по вул. Трьохсвятительській у м. Києві встановлено, що пам'ятку змінено: у частині приміщень цокольного поверху та зовні будівлі (з боку двору) проведено будівельні роботи: збільшено площу існуючої прибудови, закладено віконні отвори, дверні прорізи. Змінено конфігурацію і місце розташування сходів та виконуються ремонтні роботи з оздоблення приміщень. Науково-проектна документація на розгляд до Департаменту не надходила, дозвіл на проведення робіт не надавався та не реєструвався. Вказане є порушенням ч. 1 ст 22, ч. 2, 3 ст 24, ч. 1 ст 26 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

У зв'язку з викладеним відповідачем складено припис від 13.02.2017 №373/П, яким позивача зобов'язано припинити виконання будь-яких робіт та в місячний термін демонтувати самовільно влаштовану добудову; акт про вчинення правопорушення від 13.02.2017 №138.

Крім того, відповідачем прийнято постанову від 03.03.2017 №109-17 «Про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини», якою на позивача за порушення ч. 1 ст 22, ч. 2, 3 ст 24, ч. 1 ст 26 Закону України «Про охорону культурної спадщини» накладено штрафні санкції в сумі 102 000 грн.

Вважаючи такі дії та висновки Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) такими, що суперечать законодавству, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Факт проведення ремонтних робіт у вказаній будівлі без отримання науково-проектної документації та дозволу на проведення робіт не заперечується позивачем, з огляду на що, висновок відповідача про порушення позивачем ч. 1 ст 22, ч. 2, 3 ст 24, ч. 1 ст 26 Закону України «Про охорону культурної спадщини» є обґрунтованим.

Однак, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Господарського кодексу України (далі -ГК України), Закону України «Про охорону культурної спадщини», Положенням про департамент культури Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), затвердженого Розпорядженням КМР від 15. 06.2015 року № 575 далі Положення №575.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органу владних повноважень, суд має керуватися критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта., встановлюючи чи прийняті (вчинені; ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як зазначає позивач, Постанова від 03.03.2017р. № 109-17, є необґрунтованою та упередженою, оскільки особа щодо якої вжито фінансову санкцію не знала та не могла знати, про те, що приміщення яке нею орендується перебуває в об'єкті, що входить до ореолу пам'ятки історії місцевого значення, як на тому наполягає Департаментом Культури Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні вирішується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» цей Закон регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

Охорона культурної спадщини складає систему правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об'єктів культурної спадщини (абз. 7 ч. 1 ст.1 Закону).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать: центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини; орган охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим; органи охорони культурної спадщини обласних. Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; органи охорони культурної спадщини в районних державних адміністрацій; органи охорони культурної спадщини місцевого самоврядування.

Рішення (розпорядження, дозволи, приписи, постанови) органів охорони культурної спадщини, прийняті в межах їхньої компетенції, є обов'язковими для виконання юридичними і фізичними особами (ч. 6 ст. З Закону № 1805-ІІІ).

Згідно положень пункту 9, 21 статті 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до повноважень органу охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить у тому числі виконання розпоряджень та приписів щодо охорони пам'яток місцевого значення, припинення робіт на цих пам'ятках, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них. застосування фінансових санкцій за порушення цього Закону.

Стаття 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначає об'єкт культурної спадщини, як визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов'язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об'єкти, інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Пам'ятка культурної спадщини (далі - пам'ятка) - об'єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про охорону культурної спадщини» Об'єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам'ятки. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України, із занесенням до Реєстру на об'єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам'ятки.

Відповідно до п.п.2, 3 ст. 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» Об'єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам'ятки вноситься до Переліку об'єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об'єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об'єкта або уповноважений ним орган (особу). Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини видає власнику пам'ятки або уповноваженому ним органу свідоцтво про реєстрацію об'єкта культурної спадщини як пам'ятки.

Відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про охорону культурної спадщини» інформування про об'єкти культурної спадщини, занесені до Реєстру, провадиться шляхом: публікації Реєстру та внесених до нього змін; надання інформації, що міститься в Реєстрі, у відповідь на запит на інформацію; встановлення охоронних дошок, охоронних знаків, інших інформаційних написів, позначок на пам'ятках або в межах їхніх територій незалежно від форм власності.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини забезпечує публікацію Реєстру та внесених до нього змін у спеціалізованому періодичному виданні та на своєму офіційному веб-сайті.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що інформація про те, що будівля по вул. Трьохсвятительській 4 у Шевченківському районі м. Києва є частиною пам'ятки архітектури місцевого значення відсутня в Державному реєстрі нерухомих пам'яток місцевого значення, оприлюдненому на офіційному сайті Міністерства культури. Іншої офіційної інформації в загальному доступі немає.

Жодних охоронних дошок, охоронних знаків, інших інформаційних написів, позначок на будівлі немає. Вказана інформація підтверджена представником позивача, та не спростована відповідачем.

Судом також встановлено, що в договорі оренди № 4 від 22.11.2016 року, за яким позивач орендує частину нежитлового приміщення по у підвалі кімнати №1 та №2 будинку по вул. Трьохсвятительській 4 в м. Києві, відсутня інформація, що приміщення яке перебуває в оренді позивача є частиною пам'ятки культури місцевого значення і, що в зв'язку з цим позивач, як користувач цих приміщень, має дотримуватись певних вимог та обмежень, пов'язаних із відповідним статусом об'єкту оренди (копія договору оренди додається).

З урахуванням вищевикладеного, на переконання суду апеляційної інстанції, в діях позивача відсутнє порушення законодавства України «Про охорону культурної спадщини», оскільки в офіційно оприлюдненому реєстрі пам'яток культури місцевого значення не було позначено будівлю, в якому знаходиться майно, що ним орендується, як пам'ятка історії, а відповідно і певних зобов'язань, на виконанні яких наполягає Департамент Культури, у позивача не було.

Крім того, із змісту судового рішення вбачається, «суд встановив, що споруда не занесена до Державного реєстру нерухомих пам'яток та орган охорони культурної спадщини не повідомляв власника будівлі, що така будівля є пам'яткою місцевого значення».

При цьому, суд проігнорував ці обставини та не надав належної правової оцінки доводам Позивача викладеним у позовній заяві та представленим письмовим доказам, а саме:

Постанова від 03.03.2017 р. №109-17, є необґрунтованою та упередженою, оскільки особа, щодо якої вжито фінансову санкцію не знала та не могла знати, про те що приміщення яке нею орендується перебуває в об'єкті, що входить до ореолу пам'ятки історії місцевого значення, як на тому наполягає Департаментом Культури Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Крім того, Закон України «Про охорону культурної спадщини» це нормативно-правовий акт, який підлягає оприлюдненню для можливості його виконання та дотримання. Перелік об'єктів, що підлягає охороні це складова частина НПА, оскільки закон охороняє те, про що має бути відомо, для цього Закон України «Про охорону культурної спадщини» і передбачив, що об'єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам'ятки. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 14 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» передбачено Занесення об'єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього.

Занесення об'єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам'ятки) провадяться відповідно до категорії пам'ятки: а) пам'ятки національного значення - постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини протягом одного року з дня одержання подання; б) пам'ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам'яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.

Об'єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам'ятки вноситься до Переліку об'єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об'єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій Формі повідомляє власника цього об'єкта або уповноважений ним орган (особу).

Переліки об'єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини. Порядок обліку об'єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини видає власнику пам'ятки або уповноваженому ним органу свідоцтво про реєстрацію об'єкта культурної спадщини як пам'ятки.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини надає органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органам охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, відповідним виконавчим органам сільської, селищної, міської ради витяги з Реєстру щодо пам'яток, які розташовані на їхніх територіях.

Оприлюднення нормативно-правових актів - це доведення текстів відповідних актів до відома населення, а також державних органів, підприємств, установ і організацій.

Громадяни, державні органи, підприємства, установи, організації під час здійснення своїх прав і обов'язків повинні застосовувати закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, опубліковані в офіційних друкованих виданнях або одержані у встановленому порядку від органу, який їх видав.

Таким чином, не оприлюднення інформації про те, що будівля по вул. Трьохсвятительській 4 у Шевченківському районі м. Києва є частиною пам'ятки архітектури місцевого значення та не доведення даної інформації до власника у письмовій формі, є достатніми правовими підставами для задоволення позову. Колегія суддів погоджується із доводами позивача, що останній не знав та не міг знати, що має виконувати вимоги закону щодо охорони культурної спадщини стосовно приміщення, яке перебувало у нього в орендному користуванні, оскільки в порушення вимог законодавства інформація про це не була оприлюднена та доведена до власника приміщення та в подальшому до Позивача, як орендаря.

З урахуванням вищевикладеного, в діях Позивача відсутнє порушення законодавства України «Про охорону культурної спадщини», оскільки в офіційно оприлюдненому реєстрі пам'яток культури місцевого значення не було позначено будівлю, в якій знаходиться майно, що ним орендується, як пам'ятка історії, а відповідно і певних зобов'язань, на виконанні яких наполягає Департамент Культури, у Позивача не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське міське бюро технічної інвентаризації» - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року - скасувати, та прийняти нове, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське міське бюро технічної інвентаризації» - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03.03.2017 №109-17 про накладення фінансових санкцій у розмірі 102000 (сто дві) тис. грн..

Повний текст постанови складено « 26» грудня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма