Справа № 489/3771/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 грудня 2018 року

Київ

справа №489/3771/16-а

адміністративне провадження №К/9901/43187/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 489/3771/16-а

за позовом ОСОБА_2

Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області

на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2016 року (у складі судді Кокорєва В.В.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року (у складі колегії суддів Єщенка О.В., Димерлія О.О., Вербицької Н.В.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва від 29 червня 2016 року № 49/1 про утримання надміру виплачених сум пенсії; зобов'язати Управління відновити розмір пенсії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що висновки Управління про подання позивачем недостовірних відомостей при перерахунку пенсії, наявність з боку позивача зловживань під час нарахування соціальних виплат не відповідають дійсності, тому рішення про утримання переплати пенсії не відповідає вимогам Закону, є безпідставним та відповідач має привести виплату сум пенсії у відповідність до раніше встановленого її розміру.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення начальника Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі міста Миколаєва від 29 червня 2016 № 49/1. В задоволені інших вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки відповідач не підтвердив належними доказами наявність з боку позивача вини у поданні недостовірних даних про складові заробітної плати, а також відповідач не обґрунтував наявність з боку позивача зловживання у одержані пенсії у більшому розмірі за результатом її перерахунку, то рішення суб'єкта владних повноважень прийнято не у відповідності до вимог чинного законодавства, що є безумовною підставою для його скасування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга подана 18 квітня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 489/3771/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 березня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів: суддя-доповідач Берназюк Я.О., судді Гриців М.І. та Коваленко Н.В.

Верховний Суд ухвалою від 17 грудня 2018 року прийняв до провадження адміністративну справу № 489/3771/16-а та призначив її до розгляду ухвалою від 19 грудня 2018 року в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів на 20 грудня 2018 року.

При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, з 2009 року ОСОБА_3 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва та отримує пенсію за віком.

Рішенням Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва від 29 червня 2016 року № 49/1 вирішено питання про повернення позивачем надміру виплаченої пенсії у сумі 35 697,33 грн., що утворилась з 01 жовтня 2012 року по 31 березня 2016 року.

Підставою для прийняття вказаного рішення стало надання недостовірних відомостей про суми заробітної плати за період з 01 лютого 1988 року по 31 січня 1993 року.

Недостовірність відомостей про складові заробітної плати відповідач встановив з урахуванням співставлення даних електронної пенсійної справи з даними довідки Філії «Миколаївський річковий порт» АСК «Укррічфлот» від 21 березня 2016 року № 468 та зустрічної звірки, оформленої актом від 31 травня 2016 року № 246, з питань достовірності видачі довідки про заробітну плату для обчислення позивачу пенсії.

За таких обставин, орган пенсійного фонду дійшов висновку про те, що, оскільки надання позивачем під час перерахунку пенсії недостовірних даних призвело до отримання ним надміру виплачених сум пенсії, вказані кошти підлягають поверненню пенсіонером.

Не погоджуючись із рішенням відповідача, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій незаконно, з неправильним застосуванням норм матеріального права частково задоволено позовні вимоги. Відповідач зазначає, що надання позивачем недостовірних даних про заробітну плату за період роботи в Миколаївському річковому порту з 01 лютого 1988 року по 31 січня 1993 року підтверджує співставлення даних розрахунку № 1«Заробітна плата (довідка)» електронної пенсійної справи ОСОБА_3 з даними довідки Філії «Миколаївський річковий порт» АСК «Укррічфлот» від 21 березня 2016 року № 468, достовірність якої підтверджена Актом від 31 травня 2016 року № 246 про результати зустрічної перевірки достовірності видачі довідки про заробітну плату, видану для обчислення пенсії. саме подання позивачем недостовірних даних про заробітну плату за вищевказаний період роботи і зумовило неправомірне збільшення розміру пенсії з 01 жовтня 2012 року на 799,43 грн., та призвело до незаконного отримання позивачем протягом періоду з 01 жовтня 2012 року по 31 березня 2016 року коштів у сумі 35 697,33 грн.

10 травня 2017 року на касаційну скаргу відповідача надійшло заперечення, в якому позивач наголошує на тому, що касаційна скарга відповідача є безпідставною, тому, позивач просить залишити касаційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року відповідають, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Норми матеріального права, в цій справі, суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, сума пенсії, яка надміру виплачена, повертається лише у двох випадках - коли вона виплачена внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних відомостей.

Разом з цим, відповідно до статті 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Згідно із статтею 102 Закону № 1788-XII пенсіонери зобов'язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати.

У разі невиконання цього обов'язку і одержання у зв'язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Статтею 103 вказаного Закону визначено, що суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім'ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Таким чином, відповідальність за достовірність даних, що враховуються при виплаті пенсії, а також обов'язок відшкодовувати надміру виплачені суми соціальних виплат, несуть пенсіонери - у разі не повідомлення органу пенсійного фонду про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати, а також страхувальники -внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів.

Отже, для правильного вирішення питання про утримання надміру сплачених сум пенсії орган, що уповноважений призначати пенсії, має достеменно встановити факт переплати пенсії у зв'язку із поданням недостовірних відомостей, що враховуються при її обчисленні, та з чиєї вини нараховано суми соціальних виплат у розмірі, що суперечить вимогам Закону.

Водночас, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, висновки відповідача про надміру виплачені суми пенсії ґрунтуються на електронних даних пенсійної справи позивача та перевірки первинних документів страхувальника, що стосуються відомостей, які враховані відповідачем під час перерахунку пенсії позивача у бік її збільшення.

Зазначені обставини показали, що при прийнятті оскаржуваного рішення орган пенсійного фонду не досліджував безпосередньо матеріали пенсійної справи пенсіонера, відповідач використав лише інформаційні відомості, які у нього були в наявності, що в свою чергу не може свідчить про обґрунтованість висновків про наявність безумовних підстав для утримання з позивача сум пенсії.

Разом з цим, колегія суддів враховує ту обставину, що відповідач не навів у своєму рішенні обґрунтованих обставин щодо зловживання з боку пенсіонера при заявлені ним перерахунку пенсії, його обізнаність щодо недостовірності даних, які враховувались при обчисленні пенсії, і ці обставини не підтверджені допустимими доказами в судах першої та апеляційної інстанції та не спростовуються доводами касаційної скарги.

За змістом положень статті 1166 Цивільного кодексу України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зобов'язання з відшкодування шкоди виникає при наявності таких складових: протиправної поведінки; настання шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою; вину завдавача шкоди.

Згідно з приписами статті 1215 цього Кодексу не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що за відсутності зловживань (недобросовісності) з боку пенсіонера, підстави для стягнення з пенсіонера надміру виплачених сум пенсії відсутні.

Таким чином, оскільки відповідач не обґрунтував з чиєї вини виникла переплата пенсії позивачу, матеріали справи не містять обґрунтованих підтверджень щодо зловживання з боку позивача при заявлені перерахунку пенсії, при прийнятті оскаржуваного рішення орган не досліджував матеріали пенсійної справи позивача, а керувався лише даними, що були у нього у розпорядженні на момент прийняття оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про безпідставність рішення Управління щодо встановлення відносно позивача відповідальності шляхом застосування по відношенню до нього правил статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що оскільки відповідач не підтвердив належними доказами наявність з боку позивача вини у поданні недостовірних даних про складові заробітної плати, а також відповідач не обґрунтував наявність з боку позивача зловживання у одержані пенсії у більшому розмірі за результатом її перерахунку, то рішення суб'єкта владних повноважень прийнято не у відповідності до вимог чинного законодавства, що є безумовною підставою для його скасування.

Касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку Суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами стаття 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у пунктах 16, 17 рішення від 24 листопада 2016 року у справі "ТОВ "Полімерконтейнер" проти України" (Заява N 23620/05) наголосив, що першою і найбільш важливою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання з боку органів державної влади у мирне володіння майном має бути законним (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" [ВП], N 31107/96, п. 58, ЄСПЛ 1999-II). Умова законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах "Хентріх проти Франції", від 22 вересня 1994 року, п. 42, серія A N 296-A, та "Кушоглу проти Болгарії", N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

У пункті 40 справи "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції , має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко