Справа № 826/6434/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 грудня 2018 року № 826/6434/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальність «Кей-Колект» до Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 про скасування постанови в частині,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариства з обмеженою відповідальність «Кей-Колект» (далі - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - відповідач-1), Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - відповідач-2), третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 (далі - третя особа), у якій просить суд скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 14058060 від 03.08.2009 видану відділом державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції; постанову про відкриття виконавчого провадження б/н від 15.02.2011 видану Ленінським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського управління юстиції, в частині накладення арешту на майно, а саме: на домоволодіння НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та витребувати матеріали оскаржуваного виконавчого провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що накладення державним виконавцем арешту на спірне нерухоме майно порушує права позивача, оскільки він має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. Позивач зазначив, що арешт накладено відповідачем-1, відповідачем-2 в порушення вимог законодавства, оскільки державним виконавцем під час виконавчого провадження не повною мірою проведені виконавчі дії, передбачені пунктом 3 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на час винесення постанови та не повідомив позивача як заставодержателя про звернення стягнення на заставне майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 14.09.2017.

31.08.2017 через відділ діловодства суду надійшло від відповідача-2 заперечення проти позовної заяви, в якому відповідач-2 зазначив, що позови про зняття арешту з майна подаються за місцем знаходження майна або основної його частини. Крім цього, відповідач-2 зазначає, що постанова про накладення арешту на майно боржника була винесена до передачі права вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та позивач не є учасником виконавчого провадження і у позивача відсутні будь-які права та обов'язки, якими наділені сторони та учасники виконавчого провадження.

27.11.2017 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшов лист, що матеріали виконавчого провадження знищені у відповідності до Інструкції діловодства в органах державної виконавчої служби, тому надати суду копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 03.08.2009, та копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.02.2011 є неможливим.

В судове засідання представник позивача, відповідача-1, відповідача-2 та третя особа не з'явилися, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином.

На підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, чинній станом на час проведення відповідної процесуальної дії, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів у справі.

Розглянувши у порядку письмового провадження подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

07.05.2008 ОСОБА_1 (далі - позичальник) уклав з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - банк) договір про надання споживчого кредиту №0.

В забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором укладено 07.05.2008 між банком та позичальником укладено договір іпотеки №0/0/З, згідно умов якого позичальник передав банку в іпотеку: домоволодіння та земельну ділянку, загальною площею 0,0858 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

13.02.2012 між банком та позивачем укладено договір факторингу №2, згідно якого банк відступив позивачу права вимоги за зобов'язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором.

Одночасно, 13.02.2012 між банком та позивачем укладений договір про відступлення права за договором іпотеки. Обтяження зареєстровано в Державному реєстрі іпотек, що підтверджується наданою суду інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 07.02.2017.

Разом із цим, як зазначив позивач, 07.02.2017 звертаючись до нотаріуса, йому стало відомо, що на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за договором іпотеки № 0/0/З від 07.05.2008 накладено арешти:

- постановою про відкриття виконавчого провадження № 14058060 від 03.08.2009 відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції.

- постановою про відкриття виконавчого провадження № б/н від 15.02.2011 Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Позивач вважаючи, що накладення арешту на обтяжене іпотекою майно (домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1) перешкоджає позивачеві у першочерговому порядку задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, а тому він звернулося з даним позовом до суду.

На вимогу суду надати оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження від 03.08.2009, якою нібито накладено арешт на нерухоме майно, відповідач-1 повідомив, що матеріали виконавчого провадження знищені у відповідності до Інструкції діловодства в органах державної виконавчої служби, а тому відповідач-1 не має можливості надати витребувані судом докази.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон №606-XIV, в редакції, що діяла на момент накладення арешту на майно).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

З метою забезпечення гарантій прав громадян і юридичних осіб у виконавчому провадженні статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язано державного виконавця використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Обов'язки і права державних виконавців закріплені у статті 11 вказаного Закону.

За змістом цієї норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

За правилами статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» на майно, яке перебуває в іпотеці та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього Закону), допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Отже, виходячи з положень зазначених норм, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду і може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», за правилами якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто: у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (частина третя цієї статті).

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 №898-IV (далі - Закон №898-IV).

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З наведеного випливає, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором переважно перед іншими кредиторами.

Переважне, однак не виключне, право іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки передбачено також частинами шостою та сьомою статті Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Нормами статей 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку», також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України «Про іпотеку»).

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку». Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №826/7383/15.

Разом з тим, для з'ясування правомірності накладення арешту на майно, яке є предметом іпотечного договору та перебуває в заставі, необхідно встановити, чи виникло в іпотекодержателя право звернення стягнення на таке майно та чи не перевищує вартість предмета застави заборгованості боржника перед заставодержателем.

При цьому, суд відхиляє як документально необґрунтовані посилання позивача на відсутність у державних виконавців правових підстав для накладення арешту на предмет іпотеки - домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, з тієї підстави, що накладення арешту на нерухоме майно не дає можливості реалізувати позивачу першочергове право на задоволення вимог боржника за рахунок предмета іпотеки, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, відповідно до договору факторингу від 13.02.2012 №2 та договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 13.02.2012, укладених між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» відступило товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» свої права вимоги заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 07.05.2008 та іпотечним договором №0/0/З від 07.05.2008.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано суду доказів на підтвердження настання заставного випадку, згідно умов договору іпотеки та доказів звернення ним стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, позивачем не надано суду доказів наявності чи відсутності у третьої особи заборгованості за кредитним договором, її розміру, а також інформації стосовно того, що сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки і чи дозволяє така сума задовольнити вимоги стягувача у виконавчому провадженні без шкоди потенційним інтересам позивача та не вказав жодних поважних причин їх ненадання.

Між тим, зазначені обставини є суттєвими для правильного застосування приписів частини 3 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», адже правила цієї норми допускають можливість стягнення на користь стягувача, який не є заставодержателем, у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Поряд з цим, позивачем не подано належних та достатніх доказів того, що ним як іпотекодержателем направлялась боржнику вимога про сплату заборгованості за кредитним договором відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку», що виключає підстави для задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки за невиконання боржником зобов'язання за основним договором.

До того ж, з огляду на вищевказані норми закону, слід зазначити, що матеріалами справи не підтверджується вилучення або примусова реалізація арештованого майна, а саме домоволодіння, розташований за адресою: АДРЕСА_1, а тому арешт майна в межах суми стягнення за виконавчим документом, не порушує та не обмежує права позивача на задоволення його вимог.

Більш того, чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки.

Тобто, права позивача як іпотекодержателя, внаслідок накладення державним виконавцем арешту на предмет іпотеки для забезпечення вимог особи, яка не є заставодержателем, у даному випадку, не порушені.

Також, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені в рішенні від 31.07.2018 по справі №810/2403/15, суд зазначає, що позовна заява товариства з обмеженою відповідальнітю «Кей-Колект» у цій справі, у відповідності до підстав, з яких вона подана, обумовлена пошуком захисту прав позивача як іпотекодержателя за вищевказаним іпотечним договором, однак, як відзначалося вище, належним способом захисту прав іпотекодержателя на переважне задоволення його вимог за рахунок предмету іпотеки є звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Зазначене, крім іншого, вказує на обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

Доводи позивача про те, що іпотека має пріоритет над усіма іншими обтяженнями майна, що арешт спірного майна перешкоджає йому як іпотекодержателю в реалізації його права на звернення стягнення на предмет іпотеки, є необґрунтованими з огляду на вищезазначене.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо накладення арешту на майно третьої особи відповідають положенням Закону України «Про виконавче провадження», а тому підстав для скасування оскаржуваних постанов немає.

Поряд з цим, слід зазначити, що як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просить скасувати, зокрема,

- постанову про відкриття виконавчого провадження № 14058060 від 03.08.2009 відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції.

- постанову про відкриття виконавчого провадження № б/н від 15.02.2011 Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Позивачем не наведено належних та достатніх обґрунтувань щодо скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 14058060 від 03.08.2009 відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції та постанови про відкриття виконавчого провадження № б/н від 15.02.2011 Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, та яким чином вона стосується предмету спору у даній справі.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Отже, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, оскільки у межах спірних правовідносин не підтверджено протиправність винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень та винесення постанов про накладення арешту на майно третьої особи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 14058060 від 03.08.2009 відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції правонаступником якого є Першотравенський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та постанови про відкриття виконавчого провадження б/н від 15.02.2011 Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції правонаступником, якого є Новокодацький відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про відкриття виконавчого провадження № б/н від 15.02.2011.

За таких обставин позов товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задоволенню не підлягає.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, то судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись 9, 72-73, 76-77, 94, 122, 139, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.І. Келеберда