Справа № 826/6903/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2018 року № 826/6903/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (далі по тексту - відповідач), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 19 січня 2016 року на суму - 22 200,66 грн;

- стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 19 січня 2016 року на суму 22 200,66 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 послався на те, що з 26 серпня 1996 року він проходив службу в органах внутрішніх справ України, з 07 листопада 2015 року працює в лавах Національної поліції України.

З 2005 року по 2017 рік позивач працював на різних посадах в Управлінні внутрішньої безпеки в Луганській області Департаменту внутрішньої безпеки.

Наказом Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України №175 о-с позивача звільнено з посади заступника начальника управління - начальника відділу моніторингу та зонального контролю Управління внутрішньої безпеки в Луганській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України.

При цьому, як зазначив позивач, згідно з наказом Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 03 січня 2015 року №3 позивач безпосередньо прийняв участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України з 21 липня 2014 року.

Відповідно до наказу Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 23 серпня 2017 року №239дск позивач вибув зі складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції з 10 липня 2017 року.

27 лютого 2018 року позивач звернувся до відповідача з метою отримання інформації про нараховане грошове забезпечення (помісячно) у період роботи з 07 листопада 2015 року по 31 січня 2016 року та нараховану і виплачену винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції (помісячно), перебуванні/не перебуванні позивача у відпустці та на лікарняному в зазначений термін.

09 квітня 2018 року позивач отримав відповідь від 29 березня 2018 року за №А-392/42-02/04-18, в якій зазначено, що за безпосередню участь в антитерористичній операції позивачу в період з 07 листопада 2015 року по 31 січня 2016 року нарахована та виплачена винагорода у таких розмірах: з 07 листопада 2015 року по 30 листопада 2015 року - 0,00 грн, з 01 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року - 0,00 грн, з 01 січня 2016 року по 31 січня 2016 року - 1083,87 грн.

На думку позивача, посадові особи Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України незаконно та безпідставно, на його думку, не нарахували і не виплатили йому винагороду за безпосередню участь в проведенні АТО за період з 07 листопада 2015 року по 19 січня 2016 року на загальну суму - 22 200,66 грн.

Представник відповідача у письмовому відзиві на позовну заяву стверджує про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» від 31 січня 2015 року № 24, на яку посилається позивач, оскільки дані норми не поширюються на поліцейських, а регламентують порядок виплати винагороди за участь в антитерористичній операції особам рядового і начальницького складу правоохоронних органів -міліціонерам.

Крім того, у відзиві на позовну зазначено, що виплата поліцейським винагороди за участь в антитерористичній операції у період з 07 листопада 2015 року по 04 лютого 2016 року законодавством врегульована не була.

Також представник відповідача зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження безпосередньої участі позивача у проведенні антитерористичної операції, що виключає можливість виплати грошової винагороди.

При цьому, на думку відповідача, позивачем порушено місячний строк звернення до суду, встановлений частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки остаточний розрахунок по грошовому забезпеченню із позивачем здійснено 14 вересня 2017 року, а до Окружного адміністративного суду міста Києва позивач звернувся 25 квітня 2018 року.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, позивач зазначив, що ним не пропущено строк звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав, оскільки про порушення свого права він дізнався з листа відповідача від 29 березня 2018 року, який отримано позивачем 09 квітня 2018 року.

На думку позивача, його участь у проведенні антитерористичної операції підтверджується наказом Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 20 листопада 2015 року № 324.

Також позивач наголосив на безпідставності доводів відповідача щодо відсутності правового регулювання здійснення виплати винагороди за участь в антитерористичній операції у період з 07 листопада 2015 року по 19 січня 2016 року.

Крім того, ОСОБА_1 не погоджується з доводами представника відповідача в частині відсутності підстав для застосування до нього постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» від 31 січня 2015 року № 24, оскільки він працював в органах внутрішніх справ України до 07 листопада 2015 року, а з 07 листопада 2015 року продовжив проходити служби в лавах Національної поліції України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України, з 07 листопада 2015 року працював в лавах Національної поліції України.

Відповідно до витягу із наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по стройовій частині) від 20 листопада 2015 року № 324 ОСОБА_1 з 07 листопада 2015 року прибув до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань.

Згідно з витягом із наказу Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по стройовій частині) від 23 серпня 2017 року № 239дск позивач вибув до Управління внутрішньої безпеки в Луганській області Департаменту внутрішньої безпеки з 10 липня 2017 року зі складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до відповідача, надавши пояснення, що має намір звернутися до суду внаслідок несплати йому Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України частини винагороди за безпосередню участь в АТО, а тому просив надати, зокрема, інформацію щодо нарахування та виплати винагороди підполковнику поліції ОСОБА_1 за безпосередню участь у проведенні АТО з 07 листопада 2015 року по 19 січня 2016 року.

Листом від 29 березня 2018 року № А-392/42-02/04-18 відповідач повідомив позивачу про розгляд його заяви та надіслав, зокрема, довідку про здійснення виплат за безпосередню участь в антитерористичних операціях підполковника поліції ОСОБА_1

У відповідності до наданої суду копії довідки про нараховане грошове забезпечення з 07 листопада 2015 року по 31 січня 2016 року заступника начальника Луганського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 22 березня 2018 року №66, з 07 листопада 2015 року по 30 листопада 2015 року та з 01 грудня по 31 грудня 2015 року позивачу винагорода за безпосередню участь в антитерористичних операціях не виплачувалась, а з 01 січня по 31 січня 2016 року її виплачено у розмірі 1083,87 грн.

Незгода позивача із вказаними діями відповідача зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що спірний період стосовно часткової виплати позивачу винагороди за безпосередню участь в АТО - з 07 листопада 2015 року по 19 січня 2016 року, а тому судом застосовуються положення законодавства, яке діяло в цей період.

Правові та організаційні основи боротьби із тероризмом, повноваження і обов'язки органів виконавчої влади, об'єднань громадян і організацій, посадових осіб та окремих громадян у цій сфері, порядок координації їх діяльності, гарантії правового і соціального захисту громадян у зв'язку із участю у боротьбі з тероризмом визначає Закон України від 20 березня 2003 року №638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (далі по тексту - Закон від 20 березня 2003 року №638-IV в редакції від 22 серпня 2015 року, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 13 Закону від 20 березня 2003 року №638-IV визначено, що при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв'язку, інші матеріально-технічні засоби) суб'єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному згідно з Положенням, зазначеним у частині другій статті 12 цього Закону.

За рішенням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із керівництвом відповідних суб'єктів боротьби з тероризмом, до широкомасштабних, складних антитерористичних операцій у районі їх проведення залучаються та використовуються сили та засоби (особовий склад та спеціалісти окремих підрозділів, військових частин, зброя, бойова техніка, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв'язку, інші матеріально-технічні засоби) Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України, Збройних Сил України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону, та органів охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, Управління державної охорони України.

Працівники правоохоронних органів, військовослужбовці та інші особи, які залучаються до антитерористичної операції, на час її проведення підпорядковуються керівнику оперативного штабу.

Згідно з пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 31 січня 2015 року № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» (далі по тексту - Постанова №24), в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у відсотках місячного грошового забезпечення.

У свою чергу, суд звертає увагу, що поняття правоохоронних органів міститься у Законі України 19 червня 2003 року №964-IV «Про основи національної безпеки», відповідно до якого правоохоронні органи - органи державної влади, на які Конституцією і законами України покладено здійснення правоохоронних функцій.

Відповідно до статті 2 Закону України від 23 грудня 1993 року №3781-XII «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» правоохоронні органи - органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, органи доходів і зборів, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Наведене в сукупності свідчить про те, що оскільки Національна поліція є правоохоронним органом, то позивач відповідно до Постанови №24 мав право на винагороду, яка виплачується за безпосередню участь в антитерористичній операції у відсотках місячного грошового забезпечення.

У зв'язку із вищезазначеним, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про відсутність правового регулювання виплати винагород за участь в антитерористичній операції в період з 07 листопада 2015 року по 04 лютого 2016 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 812/927/16.

При цьому, суд звертає увагу, що у витягу із наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по стройовій частині) від 20 листопада 2015 року № 324 та витягу із наказу Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по стройовій частині) від 23 серпня 2017 року № 239дск містяться відомості, які підтверджують той факт, що позивач залучався та брав безпосередню участь в антитерористичній операції у період з 07 листопада 2015 року по 10 липня 2017 року, що, в свою чергу, свідчить про наявність в нього права на отримання винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції.

Таким чином, суд не приймає до уваги доводи відповідача в частині відсутності будь-яких доказів щодо безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції.

Крім того, згідно з розрахунком, який надано позивачем, останній просить стягнути на його користь з відповідача винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції, а саме: за листопад 2015 року - 7 120,00 грн.; за грудень 2015 року - 8900,00 грн.; з 01 січня 2016 року по 19 січня 2016 року - 6 180,66 грн.; загальна сума складає - 22 200,66 грн. Однак, з даним розрахунком суд не може погодитися з наступних підстав.

Додатком № 1 до Постанови № 24 встановлено, що за безпосередню участь військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу, звільненні таких об'єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою визначається винагорода у розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення.

Згідно з довідкою Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 22 березня 2018 року № 66 грошове забезпечення позивача склало:

- у листопаді 2015 року 7 120,00 грн (24 дні);

- у грудні 2015 року 8 900,00 грн (31 день);

- у січні 2016 року 11 168,00 грн (31 день).

Як вбачається із матеріалів справи, у листопаді та грудні 2015 року позивачу вказана винагорода не виплачувалась, а у січні 2016 року виплачена у розмірі 1083,87 грн.

Враховуючи, що грошовий оклад позивача у січні 2016 року становив 11 168,00 грн., сума винагороди за участь у антитерористичній операції за 1 добу становить 360,26 грн (11168,00 грн/31). В свою чергу, винагорода за 19 діб (по 19 січня 2016 року) складає (360,25грн*19) 6844,94 грн.

Таким чином, позивач повинен отримати винагороду за безпосередню участь у антитерористичній операції у розмірі 21 781,07 грн:

- з 07 листопада 2015 року по 30 листопада 2015 року - 7 120,00 грн;

- з 01 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року - 8 900,00 грн;

- з 1 січня 2016 року по 19 січня 2016 року - 5761,07 грн (6844,94 грн - 1083,87 грн).

Також суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суд з огляду на наступне.

Відповідно до статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до змісту цієї статті строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів справи вбачається, та підтверджено відповідачем у письмовому відзиві, що відповідь на своє звернення стосовно нарахування винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції з листопада 2015 року по січень 2016 року позивач отримав 09 квітня 2018 року, в той час, як до адміністративного суду з відповідною позовною заявою ОСОБА_1 звернувся 25 квітня 2018 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду.

Наведене в сукупності свідчить про своєчасність звернення позивача до адміністративного суду за захистом своїх прав, які він вважає порушеними.

З урахуванням наведеного, суд зазначає про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 19 січня 2016 року. При цьому, на думку суду, більш ефективним способом захисту порушеного права позивача з урахуванням положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України буде саме зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману суму грошової винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 19 січня 2016 року у розмірі 21 781,07 грн.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 72-77, 139, 143, 241-246, 255 , 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 19 січня 2016 року у розмірі 21 781,07 грн.

3. Зобов'язання Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (93400, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) недоотриману суму грошової винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 19 січня 2016 року у розмірі 21 781 (двадцять одна тисяча сімсот вісімдесят одна) гривня 07 копійок.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко