Справа № 0940/1363/18
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/2303/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2018 року, ухвалене суддею Тимощук О.Л. у м.Івано-Франківську в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у справі №0940/1363/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування рішення, зобов"язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

31 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 27-28) просив визнати протиправним та скасувати рішення комісії з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, оформлене протоколом №1-8 від 30.01.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом №72о/с від 05.12.2016 позивача було звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 06.12.2016 відповідно до п.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу» та п.2 ч.1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (через хворобу). Згідно свідоцтва про хворобу від 30.11.2016 №312 військово-лікарська комісія ДУ «Територіальне медичне об»єднання МВС України по Івано-Франківській області» на підставі здійсненого медичного огляду постановила, що ОСОБА_1 непридатний до Військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час та має захворювання, яке повязане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

З 16.11.2017 медико-соціальною експертною комісією було встановлено третю групу інвалідності із зазначенням причин захворювання, пов»язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

З урахуванням наведеного, позивач, покликаючись на порушення відповідачем вимог п.4 ч.1 ст. 97 та ст. 101 Закону України «Про національну поліцію», вважає відмову відповідача у призначенні одноразової грошової допомоги в разі втрати працездатності протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що оскільки між датою звільнення позивача зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України (06 грудня 2016 року) та датою встановлення групи інвалідності (16 листопада 2017 року) минуло більше шести місяців, відсутні правові підстави для призначення ОСОБА_1 одноразової гршової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності на умовах, визначених Законом №580-VIII.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник позивача адвокат ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним зясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення не враховано положень ст. 101 Закону №580-VIII, якою закріплено вичерпний перелік підстав за яких призначення і та плата одноразової грошової допомоги не здійснюється. Зазначана стаття не містить такої підстави для відмови у виплаті грошової допомоги як визначення інвалідності, що настала внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби більше, ніж через шість місяців після звільнення. Крім того судом не враховано, що перешкодою для проходження огляду МСЕК та встановлення інвалідності слугувало неодноразове перебування позивача на лікуванні в закладах охорони здоров»я тривалий час, а діагностовані позивачу захворювання повязані саме з проходженням служби в орнанах внутрішніх справ, що підтверджується свідоцтвом про хворобу №312 від 30.11.2018 та довідкою огляду МСЕК від 18.12.2017. Неврахування судом цих обставин суперечить політиці держави щодо соціального захисту працівників Національної поліції та прирівняних категорій інших осіб шляхом виплати їм одноразової грошової допомоги у розмірах, визначених заком, в разі визначення їм інвалідності через захворювання, повязане з проходженням служби в орнанах внутрішніх справ чи поліції.

Суд апеляційної інстанції у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України вважає за можливе розглянути заяву в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач перебував на службі в Державній кримінально-виконавчій службі України та відповідно до наказу Управління державної пенетенціарної служби України в Івано-Франківській області №72 о/с від 05.12.2016 майора внутрішньої служби ОСОБА_1, головного спеціаліста (з мобілізаційної роботи та цивільного захисту) управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до п.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу» та п.2 ч.1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (через хворобу) з 06 грудня 2016 року (а.с.12).

Відповідно до Свідоцтва про хворобу № 312 від 30.11.2016 військово-лікарської комісії ДУ «ТМО МВС України по Івано-Франківській області» позивачу встановлено діагноз та постановлено, що захворювання пов'язані із проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.16-17).

18 грудня 2018 року за результатами огляду медико-соціальною експертною комісією надано довідку серії АГ № 0023797, якою позивачу встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 30 % (а.с.14).

Крім того, 18 грудня 2018 року за результатами огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_1 надано довідку серії АВ № 0790728, якою йому вперше

встановлено III групу інвалідності з 16.11.2017, захворювання пов'язане із проходженням служби (а.с.15).

На звернення позивача із заявою до начальника Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції про оформлення матеріалів, необхідних для виплати одноразової грошової допомоги у зв»язку із встановленням інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби, листом Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції №4/34 від 30.01.2018 повідомлено про розгляд комісією поданих матеріалів та про прийняття рішення, яким відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги на підставі п.4 ч.1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с.18).

Зідно даного рішення комісії Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги, оформленого протоколом №1-18 від 30.01.2018, ОСОБА_1 відповідно п.4 ч.1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки після звільнення зі служби до встановлення групи інвалідності минуло більше, ніж шість місяців (а.с.19).

ОСОБА_1, вважаючи відмову у призначенні одноразової грошової допомоги протиправною, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначено Законом України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 №2713-IV (далі Закон №2713-IV).

Відповідно до частини 5 статті 23 Закону №2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно розлілом IX Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII (далі Закон №580-VIII) встановлено основи соціального захисту поліцейських. Право отримання одноразової грошової допомоги передбачено статтею 97 цього Закону, відповідно до п. 4 якої одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, зокрема, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України (ч.2 ст.97 Закону№580-VIII).

З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97-101 Закону №580-VIII, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 №4 затверджено «Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського» (далі - Порядок №4), який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

Пунктом 4 Порядку №4 встановлено випадки, за яких призначається одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності чи втрати працездатності поліцейського, серед яких, зокрема пов'язані з проходженням служби в поліції, органах внутрішніх справ (пункт 4 частини першої статті 97 Закону) - які виникли внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, крім випадків, зазначених у підпунктах 1, 2 цього пункту.

Таким чином, зазначені положення Закону застосовується у сукупності виключно за обов'язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення): інвалідність повинна наступити внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням служби; інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з служби; причина звільнення такої особи повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов'язаним з проходженням служби.

Як встановлено судом, фактичною підставою для відмови в призначенні одноразової грошової допомоги позивачу слугувало перевищення шестимісячного строку встановлення інвалідності з дати звільнення зі служби.

Позивачем жодних доказів звернення до комісії МСЕК протягом шести місяців після звільнення зі служби для встановлення групи інвалідності не надано.

Враховуючи те, що між датою звільнення позивача зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України 06.12.2016, та датою встановлення групи інвалідності (16.11.2017) минуло більше шести місяців, правові підстави для призначення позивачу одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності на умовах, визначених Законом №580-VIII відсутні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 травня 2018 року (справа № П/642/17), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду.

Відповідно до частини 2 ст. 6, частин 1, 2 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Судом при розгляді спірних правовідносин враховано приписи статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Вказане свідчить про те, що права особи, в тому числі, щодо отримання соціальних виплат, не є абсолютними, а держава, в свою чергу, може впроваджувати певні обмеження, шляхом відповідного їх закріплення на законодавчому рівні. В даному випадку, одним із таких обмежень є встановлений законодавцем шестимісячний термін, протягом якого особа може реалізувати гарантоване їй право щодо виплати належної грошової допомоги.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки при прийнятті рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги субєкт владних повноважень діяв у спосіб та в межах, встановлених законом, яким урегульовано спірні правовідносини, вимоги позивача про визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення, зобовязання відповідача виплатити передбачену ст.97 Закону №580-VIII одноразову грошову допомогу є безпідставними, необґрунтованими, що має наслідком відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2018 року у справі №0940/1363/18 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Постанова складена в повному обсязі 28.12.2018.