Справа № 811/1183/18
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а їн и

20 грудня 2018 року м. Дніпросправа № 811/1183/18
головуючий суддя І інстанції - Пасічник Ю.П.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді (доповідач) Іванова С.М.,

суддів: Коршуна А.О., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Сонник А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.06.2018 року у справі № 811/1183/18 за адміністративним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Кіровоградській області про визнання протиправною і скасування вимоги та рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Кіровоградській області., в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 20.02.2018 року про нарахування позивачеві недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 38944,90 грн.;

- визнати протиправним та скасувати рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 20.02.2018 року, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 8469,50 грн.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.06.2018 року адміністративний позов було задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 17 липня 2017 року, про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на 22198 грн. 61 коп., у тому числі за податковими зобов'язаннями на 17758 грн. 89.коп., за штрафними (фінансовими) санкціями на 4439 грн. 72 коп.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 14 липня 2017 року зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 21705 грн. 31 коп.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 20.02.2018 року, про нарахування ФОП ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 38944,90 грн..

Визнано протиправним та скасовано рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 20.02.2018 року., яким до ФОП ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції у розмірі 8469,50 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДФС у Кіровоградській області, звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що до складу задекларованих витрат (стаття «вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції») включено вартість матеріалів, використання та реалізація яких у відповідних звітних податкових періодах не підтверджена документально на загальну суму 161381.78 грн., в тому числі за 2014 рік на суму 1048.45 грн., за 2015 рік на суму 13333.33 грн., за 2016 рік на суму 147000.00 грн., що утворюють основу для виготовлення меблів. Також, податковий орган відзначив, що в порушення вимог п. 177. 4 ст. 177 Податкового кодексу України, ФОП ОСОБА_1 включено до складу задекларованих витрат (статті «інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, надання послуг») суму сплаченого податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності та суму сплаченого військового збору в розмірі 1.5% чистого оподаткованого доходу у розмірі 4524.47 грн.

Позивачем до суду був поданий відзив, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Учасники судового процесу в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що у відповідності до ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без участі останніх та без фіксування судового розгляду технічними засобами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, у період з 16.01.2018 року по 29.01.2018 року відповідачем було проведено документальну планову перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року, дотримання законодавства про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року. Результати перевірки були оформлені актом від 05.02.2018 року № 115/11-28-13-03/НОМЕР_3.

За результатом проведеної перевірки, податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем:

- п. 177.2., п.п. 177.4.1., 177.4.4. п. 177.4 ст. 177, п.п. 1381.1., п. 138.4 ст. 138 ПКУ, в частині заниження податкового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 29378,23 грн., в т.ч. 2014р. - 157,26 грн., 2015р. - 2627,19 грн., 2016р. - 26593,78 грн.;

- підпункту 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Інші перехідні положення» ПКУ в частині заниження податкового зобов'язання по військовому збору від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 2478,87 грн., в т.ч. за 2015 - 262,72 грн., 2016 - 2216,15 грн.;

- частини 2 пункту 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в частині заниження суми податкового зобов'язання по єдиному внеску від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 38944,90 грн. в т.ч. за 2014 - 363,78 грн., 2015 - 6077,59 грн., 2016 - 32503,53 грн.

На підставі вказаних висновків акту перевірки відповідачем було прийнято:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 20.02.2018 р., про нарахування позивачеві недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 38944,90 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 20.02.2018 р., яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 8469,50 грн.

Не погодившись з обґрунтованістю прийняття відповідачем вказаних рішень, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з показників бухгалтерської та податкової звітності вбачається, що станом на кінець звітних податкових періодів, які перевірялись, позивачем не допускалось перевищення витрат над доходами, а отже розмір оподатковуваного доходу визначався відповідно до норм Податкового кодексу України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" ( в редакції до 01.01.2016 року), платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції до 01.01.2016 року) єдиний внесок нараховується - для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно ч. 11 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції після 01.01.2016 року), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Згідно ч. 5 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції після 01.01.2016 року) єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

В свою чергу, відповідно до п.177.1, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування нараховується на суму доходу, отриманого фізичною особою-підприємцем, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, витрати фізичної особи-підприємця, що враховуються при обчисленні чистого оподаткованого доходу, на суму якого нараховується єдиний соціальний внесок, мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Всі витрати мають бути здійснені в межах господарської діяльності такого платника.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для нарахування позивачу єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за оскаржуваною вимогою про сплату боргу були висновки податкового органу про заниження позивачем податкового зобов'язання внаслідок безпідставного включення останнім до складу задекларованих витрат (стаття «вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції») вартості матеріалів, використання та реалізація яких у відповідних звітних податкових періодах не підтверджена документально на загальну суму 161381.78 грн., в тому числі за 2014 рік на суму 1048.45 грн., за 2015 рік на суму 13333.33. грн., за 2016 рік на суму 147000.00 грн., що утворюють основу для виготовлення меблів.

Так, судом встановлено, що 25.12.2014 року позивачем було придбано у фізичної особи підприємця ОСОБА_2 товар на загальну суму 1258.14 грн., у тому числі ПДВ 209.69 грн.

Вказана купівля-продаж підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткової накладної № 762 від 25.12.2014 року та квитанцією від 24.12.2014 року.

Також, 30.12.2015 року позивачем було придбано у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 товар «ДСП в асортименті 1.83*2.75» на загальну суму 16000.00 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 2666.67 грн.

Придбання вказаного товару підтверджується наданими позивачем копіями видаткової накладної № 198 від 30.12.2015 року та платіжними дорученнями № 338 від 23.12.2015 року та № 350 від 30.12.2015 року.

Поряд з вказаним, 27.12.2016 року позивачем у Приватного підприємства «ДС-Кременчук» було придбано товар «ДСП ламінована 2800*2070» на загальну суму 150000.00 грн., в т.ч. ПДВ у розмірі 25000.00 грн.

На підтвердження отримання вказаного товару, позивачем до суду були подані копії видаткової накладної № Д0-0004879 від 27.12.2016 року та платіжне доручення № 217 від 26.12.2016 року.

Окрім того, 29.12.2016 року позивачем у ФОП ОСОБА_4 було придбано товар «ДСП ламіноване» на загальну суму 22400.00 грн.

Факт придбання вказаного товару підтверджується наданими позивачем копіями видаткової накладної № РН-0000071 від 29.12.2016 року та платіжним дорученням № 123 від 23.08.2016 року.

Так, з наданих позивачем копій книги доходів і витрат за 2014-2016 роки вбачається, що саме вказані операції були включені ним до складу понесених витрат при здійсненні господарської діяльності.

В свою чергу, як вбачається з пояснень позивача, вказані витрати були обумовлені необхідністю придбання матеріалів для виконанням останнім своїх господарських зобов'язань по виготовленню меблів для ПАТ «Гідросила» (у 2014 та 2015 роках) та ПАФ ім. Ульянова (у 2016 році).

Суд апеляційної інстанції наголошує, що підставою для формування платником податків витрат для визначення податку на доходи та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування є понесення ним витрат, які безпосередньо пов'язані з проведенням господарської діяльності та які підтверджені належним чином складеними первинними документами.

В даному випадку, позивачем не було надано до суду жодних доказів, які б надавали можливість встановити наявність правового зв'язку між понесеними витратами та його господарською діяльністю, а саме документів, які б підтверджували факт використання придбаних останнім матеріалів для виготовлення меблів при виконанні господарських зобов'язань з ПАТ «Гідросила» та ПАФ ім. Ульянова або для інших цілей, пов'язаних з його господарською діяльністю.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає правомірними висновки податкового органу щодо необґрунтованого включення позивачем до складу задекларованих витрат вартість матеріалів, використання та реалізація яких непідтверджена на загальну суму 161381.78 грн.

Поряд з вказаним, як вбачається з наданих позивачем копій книг обліку доходів і витрат, останнім до складу задекларованих витрат було включену суму сплаченого податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності та суму сплаченого військового збору в загальному розмірі 4524.47 грн., а саме за 2015 рік - 4181.29 грн.; за 2016 рік -343.18 грн.

Між тим, як вбачається зі змісту ст. 177 Податкового кодексу України, сума сплаченого податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності та сума сплаченого військового збору не відноситься до переліку, витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів та які можуть враховуватись при визначенні об'єкту оподаткування.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем була обґрунтовано прийнята вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 20.02.2018 року.

Що стосується правомірності прийняття відповідачем рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 20.02.2018 року, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції, зокрема, за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

В даному випадку, виходячи з обґрунтованості донарахування податковим органом єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2014-2016 роки у розмірі 38944,90 грн., суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим прийняття відповідачем рішення № від 20.02.2018 року.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості задоволення позовних вимог позивача.

Поряд з вказаним, з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин також було визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 17 липня 2017 року та вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 14 липня 2017 року зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 21705 грн. 31 коп.

Між тим, як свідчать встановлені обставини справи, вимоги про скасування податкового повідомлення-рішення № від 17 липня 2017 року та про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 14 липня 2017 року позивачем не заявлялись та предметом розгляду справи не були, що свідчить про відсутність у суду першої інстанції повноважень по скасуванню останніх.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст. 243, ст. 308,ст. 310, ст. 315, ст. 317 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Кіровоградській області - задовольнити.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.06.2018 року у справі № 811/1183/18 - скасувати та прийняти нову постанову.

В задоволенні адміністративного позову Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя А.О. Коршун

суддя В.Є. Чередниченко