Справа № 817/1237/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/2128/18

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Багрія В.М., Старунського Д.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Управління Держпраці у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року (суддя - Друзенко Н.В., м. Рівне, повний текст судового рішення складено 12 вересня 2018 року) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 04.05.2018 звернулася до суду з позовом до Управління Держпраці в Рівненській області про визнання протиправними та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 12.04.2018 №РВ11/978/000217/ТД-ФС та №РВ11/978/000218/ІП-ФС. В обґрунтування позовних вимог вказує, що допуск працівника до роботи був здійснений на підставі укладеної цивільно-правової угоди, що свідчить про відсутність порушень та, як наслідок, відсутність підстав для застосування штрафних санкцій.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року у справі №817/1237/18 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що в ході інспекційного відвідування з питань додержання законодавства про працю, проведеного у ФОП ОСОБА_1 встановлено, що в порушення вимог ч.3 ст.24 КЗпП України ОСОБА_2 22.02.2018 допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу. Також вказує, що документів, які б підтверджували перебування у трудових відносинах чи виконання робіт (надання послуг) за договорами цивільно-правового характеру між ФОП ОСОБА_1 та працівником ОСОБА_2 під час інспекційного відвідування надано не було.

Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Учасники справи в судове засідання на виклик суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 з 20.02.2012 зареєстрована як фізична особа-підприємець за №0002253. Основний вид економічної діяльності: 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів. Здійснює підприємницьку діяльність за адресою АДРЕСА_1 (автомийка).

На адресу Управління Держпраці в Рівненській області 02.03.2018 надійшов лист Млинівської селищної ради від 22.02.2018, яким повідомлено, що за результатами обстеження стану дотримання чинного законодавства щодо оформлення трудових відносин, оплати праці та сплати місцевих податків робочою групою спеціальної комісії було встановлено, що автомийка, що розташована за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1, на момент обстеження працював ОСОБА_2 (мив транспортні засоби) без належного оформлення трудових відносин.

Відповідно до наказу Управління Держпраці в Рівненській області від 20.03.2013 №178 «Про інспекційне відвідування з питань додержання законодавства про працю у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1» та направлення на інспекційне відвідування від 20.03.2018 №153-Н/09-27 посадовими особами Управління Держпраці в Рівненській області у період з 21.03.2018 по 22.03.2018 проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1, за результатами якого складено акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю від 22.03.2018 №РВ11/978/АВ (далі - Акт перевірки).

Відповідно до вищевказаного Акта перевірки інспекторами встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 ч.3 ст.24, ч.1 ст.94, ст.253 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР).

У зв'язку з виявленими порушеннями законодавства про працю винесено припис від 22.03.2018 №РВ11/978/АВ/П про усунення виявлених порушень, яким ФОП ОСОБА_1 зобов'язано усунути порушення вимог ч.3 ст.24, ч.1 ст.94, ст.253 КЗпП України та ч.1 ст.1 Закону №108/95-ВР. При цьому, у приписі вказано про необхідність у строк до 03 квітня 2018 року письмово інформувати про виконання вимог припису Управління Держпраці у Рівненській області.

Крім цього, на підставі Акту перевірки відповідачем складено протоколи про адміністративне правопорушення від 22.03.2018 №КВ11/978/АВ/П/ПТ01 та №КВ11/978/АВ/П/ПТ02

Начальником Управління Держпраці у Рівненській області ОСОБА_3 12.04.2018 прийнято постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами: - №РВ11/978/000217/ТД-ФС, згідно з якою на позивача накладено штраф у розмірі111690 грн.; - №РВ11/978/000218/ІП-ФС,згідно з якою на позивача накладено штраф у розмірі3723 грн.

Вважаючи оскаржувані рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Постанова суду першої інстанції мотивована протиправністю оскаржуваних постанов та наявністю підстав для їх скасування.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи та є помилковими з таких міркувань.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення про Державну службу України з питань праці, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11.02.2015 (далі - Положення №96).

Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб (п.1 Положення №96).

Пунктом 2 Положення №96 передбачено, що Держпраці у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до п.7 Положення №96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Відповідач, Управління Держпраці в Рівненській області є суб'єктом владних повноважень - територіальним органом Державної служби України з питань праці.

Підстави, порядок, процедура здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням законодавства про працю фізичними особами встановлено Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V (далі - Закон №877-V), Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженому постановою КМУ від 26.04.2017 №295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України» (далі - Порядок №295).

Частиною 4 ст.2 Закону №877-V передбачено, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Відповідно до ч.5 ст.2 Закону №877-V зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов'язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Аналіз вказаної норми свідчить про те, що норм Закону №877-V повинні дотримуватися всі органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, а також зазначено норми, які повинні бути дотримані вказаними органами у будь-якому випадку.

Зокрема, підстави проведення інспекційних відвідувань щодо додержання законодавства про працю встановлені також п.5 Порядку №295.

Відповідно до пп.3 п.5 Порядку №295 інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Крім того, згідно з п.19 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об'єкта відвідування. (п.20 Порядку №295).

Відповідно до п.21 Порядку №295 якщо об'єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід'ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об'єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.

Відповідно до п.26 Порядку №295 у разі відмови керівника чи уповноваженого представника об'єкта відвідування від підписання або за неможливості особистого вручення акта і припису акт та припис складаються у трьох примірниках. Два примірники акта і припису не пізніше ніж протягом наступного робочого дня надсилаються об'єкту відвідування рекомендованим листом з описом документів у ньому та з повідомленням про вручення. На примірнику акта та припису, що залишаються в інспектора праці, зазначаються реквізити поштового повідомлення, яке долучається до матеріалів інспекційного відвідування та невиїзного інспектування. Об'єкт відвідування зобов'язаний повернути інспектору праці підписаний примірник акта та припису не пізніше ніж через три робочих дні з дати його отримання. У разі ненадходження в установлений строк підписаного примірника акта та припису складається акт про відмову від підпису у двох примірниках, один з яких надсилається об'єкту відвідування рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Частиною 1 статті 3 КЗпП передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Статтею 265 КЗпП України передбачена відповідальність за порушення законодавства про працю.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 (далі - Порядок №509) визначає механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».

Відповідно до п.2 Порядку №509 однією з підстав для накладення штрафів є акт про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу. Отже, підставою для накладення штрафів є виявлені під час перевірки порушення законодавства про працю зафіксовані в акті перевірки.

Щодо порушень встановлених під час інспекційного відвідування, суд зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ОСОБА_2 (Виконавець) укладено договір про виконання робіт та надання клінінгових послуг від 01.01.2018, відповідно до умов якого Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов'язання на свій ризик виконати роботи та надати Замовнику клінінгові та інші супутні послуги, які передбачені умовами цього Договору, результати яких використовуються у господарській діяльності Замовника. Замовник зобов'язується прийняти надані Послуги від Виконавця та оплатити їх в порядку та на умовах, передбачених цим Договором та актами цивільного законодавства України. За надані послуги Замовник сплачує Виконавцеві винагороду у розмірі 100 грн. на підставі складеного та підписаного Сторонами акту приймання наданих послуг та відповідного рахунку Виконавця. Отже, визначальним для вирішення спірних правовідносин є визначення наявності або відсутності ознак трудових правовідносин між позивачем та вищезазначеним громадянином.

Вирішуючи питання щодо наявності порушення трудового законодавства з боку позивача, суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Загальне визначення цивільно-правового договору міститься у статті 626 Цивільного кодексу України, згідно частини 1 якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи, предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм випливає висновок про те, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Як видно з вищенаведеного цивільно-правового договору про виконання робіт та надання клінінгових послуг, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 його предметом є послуги з мийки транспортних засобів. Так, із змісту розділу першого вказаного договоруйого предметом є процес праці, а не її кінцевий результат. При цьому, в укладеному договорі не визначається обсяг наданих послуг, а обумовлюється у вигляді зобов'язання надавати послуги з мийки транспортних засобів. В самому договорі не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо та не передбачено будь-якого кінцевого результату. Також суд враховує те, що жодним пунктом договору не встановлено обсяг виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню, які повинні були бути відображені в акті їх приймання. Не містяться в даному Договорі і відомостей щодо того, який саме конкретний результат (об'єм) роботи повинен передати Підрядник Замовникові.

Суд також звертає увагу, що зазначені у цивільно-правовому договорі послуги відносяться до робіт постійного характеру виконання у місці здійснення підприємницької діяльності позивача. Цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання разової конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів і у разі досягнення цієї мети, договір вважається виконаним і дія його припиняється. При цьому за договором про надання послуг оплачується не процес праці, а її результати, котрий визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата.

Важливо зазначити, що відповідно до пунктів 4.1-4.5 договору про виконання робіт та надання клінінгових послуг від 01.01.2018 за надані послуги Замовник сплачує Виконавцеві винагороду у розмірі 100 грн. на підставі складеного та підписаного Сторонами акту приймання наданих послуг та відповідного рахунку Виконавця. Оплаті підлягає не процес надання послуги, а її результат, що визначається після завершення надання конкретної Послуги, згідно акту-приймання наданих послуг, який складається Сторонами. Підставою для оплати винагороди Виконавця є рахунок, який надає Виконавець Замовнику протягом 30 (тридцяти) календарних днів після підписання Сторонами акту приймання наданих послуг. Оплата винагороди сплачується Замовником протягом 30 (тридцяти) календарних днів після отримання від Виконавця рахунку. Безумовним підтвердженням наданих послуг (виконаних робіт) за цим Договором є підписання Сторонами акту приймання наданих послуг.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що хоча договір про надання послуг, який є у матеріалах справи, передбачає складання актів виконаних робіт Виконавцем, однак такі відсутні в матеріалах справи, відтак неможливо підтвердити обсяг наданих послуг. Більше того, відсутні в матеріалах справи й рахунки, які мали б слугувати підставою для оплати винагороди Виконавця. Таким чином, вказаний вище договір про надання послуг погіршує становище працівника у порівнянні із законодавством про працю та відповідно до ст.9 КЗпП України вважається недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно частини 3 статті 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За наявності ознак, притаманних трудовим відносинам, повинен укладатися трудовий договір, а не цивільно-правовий договір.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що відносини, які виникли згідно договору про виконання робіт та надання клінінгових послуг від 01.01.2018 укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають ознаки трудових правовідносин, до нього необхідно застосовувати норми трудового законодавства.

Згідно абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Виходячи з системного аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачем допущено порушення законодавства про працю, а саме ч.3 ст.24 КЗпП України, тому постанова про накладення штрафууповноваженими посадовими особами від 12.04.2018 №РВ11/978/000217/ТД-ФС, згідно з якою на позивача накладено штраф у розмірі 111690 грн. винесена відповідачем правомірно.

Крім того, апеляційний суд враховує той факт, що при проведенні інспекційного відвідування посадовими особами відповідача, жодних документів, які б підтверджували перебування ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у трудових відносинах чи виконання робіт (надання послуг) за договорами цивільно-правового характеру позивачем надано не було.

Також, суперечливими видаються пояснення позивача під час проведення інспекційного відвідування, яка зазначала, що під час обстеження на мийці знаходився ОСОБА_2, який у зв'язку з перебуванням позивача у лікарні протягом 2-3 днів, тимчасово працював безкоштовно. В наступному поясненні ФОП зазначила, що станом на 21.03.2018 найманих працівників у неї немає, діяльність здійснюється особисто. Натомість, після проведення перевірки, позивач зазначає про укладений між нею та ОСОБА_2 цивільно-правовий договір на виконання певних робіт та надання послуг, датований 01.01.2018. Апеляційний суд критично оцінює такі доводи позивача, які суперечать один одному та вважає їх необґрунтованими та такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за порушення вимог законодавства про працю.

Аналогічна правова позиція при вирішенні подібних спорів викладена в постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №820/1432/17.

Також, відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

В ході інспекційного відвідування встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не провела виплату заробітної плати працівнику ОСОБА_2 за виконану ним роботу, що свідчить про те, що позивачем допущено порушення законодавства про працю, а саме ч.1 ст.94, ст.253 КЗпП України, тому постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 12.04.2018 №РВ11/978/000218/ІП-ФС, згідно з якою на позивача накладено штраф у розмірі 3723 грн. винесена відповідачем правомірно.

Таким чином, під час розгляду даної адміністративної справи відповідачем доведений факт наявності порушень норм чинного законодавства, що відображені у акті інспекційного відвідування, а позивачем не спростовано вказаних порушень жодним належним та допустимим доказом.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, позивачем не доведено правомірність своїх дій, а відповідачем на підставі належних та допустимих доказів доведено обставини на яких ґрунтуються його заперечення, відтак позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 є не обґрунтованими та до задоволення не підлягають. При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої ст.242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.308, 311, 317, 321, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Рівненській області задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав визначених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді В. М. Багрій
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 26 грудня 2018 року.