Справа № 755/16601/18
Суддя: Астахова О. О.
Дата ухвалення: 2018-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" листопада 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі

Головуючого судді: Астахової О.О.,

при секретарі Якименко Т.С.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Гаврилюк А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві про визнання рішення незаконним та його скасування, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просить визнати незаконним та скасувати прийняте головним спеціалістом відділу адміністративної діяльності управління організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Добровольською І.Ю. та затверджене першим заступником начальника ГУ ДМС України в м. Києві М.В. Войналовичем Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 22.10.2018 р., відносно громадянина Білорусії, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Мотивуючи вимоги тим, що позивач являється громадянином Республіки Білорусь. З 19.02.2016 р.він перебуває у зареєстрованому з ОСОБА_8 шлюбі. 11.05.2017 р. він легально прибув та проживає на території України згідно із п. 14 ст. 4 Закону України «Про статус іноземців та осіб без громадянства», з метою возз'єднання сім'ї.

Після прибуття на територію України та спливу 90-денного терміну перебування на законних підставах, ОСОБА_1 було подано документи на отримання посвідки на тимчасове проживання, яка була йому видана згідно вимог міграційного законодавства України терміном дії до19.07.2018 року.

Також, позивачем 31.05.2018 року було подано до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну. Проте, станом на день подання даної позовної заяви, документи та Заява про надання дозволу на імміграцію в Україну знаходяться на розгляді в ГУ ДМС України у місті Києві.

Згідно п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15.02.2012 р., іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Відповідно до Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Республіки Білорусь про безвізові поїздки громадян від 23.09.2009 р., передбачено безвізовий режим в'їзду для громадян вказаних держав.

Так, після закінчення терміну дії Посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1, терміном дії до 19.07.2018 р., позивач зазначає, що скористався своїм правом перебувати на території України 90 днів протягом 180 днів, як громадянин Білорусії, з якою Україна має безвізовий режим.

Відповідно, починаючи з 20.07.2018 р. почався відлік часу його перебування на території України 90 днів протягом 180 днів. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 виїжджав з України на 3 дні, з 18.10.2018 р. до 21.10.2018 р., то вказаний термін легального перебування закінчувався 23.10.2018 року.

Разом з тим, не зважаючи на означене, Головним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві 22.10.2018 року винесено рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни та зобов'язвно позивача покинути територію України у термін до 04.11.2018 року.

На думку позивача вказане рішення є незаконним та підлягає скасуванню, що змушує його звернутись з даним позовом до суду.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов та виходячи із обставин, якими обгрунтовуються позовні вимоги просили про їх задоволення.

Додатково звернули увагу суду на те, що відносно позивача та його дружини головним спеціалістом ГУ ДМС України у м. Києві Сухаревою Анастасією Олегівною було складено протокол від 22.10.2018 р., яким позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв'язку з порушенням строків на продовження посвідки на тимчасове проживання та накладено штраф у розмірі 1 700,00 грн., який ним було сплачено добровільно. До адміністративної відповідальності було притягнуто і дружину позивача, ОСОБА_8, згідно Протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ № 005502 від 22.10.2018 р., за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 205 КУпАП. Штраф у розмірі 340,00 грн. нею було сплачено добровільно 23.10.2018 р.

Також, відносно ОСОБА_1 було прийнято ще й оскаржуване Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 22.10.2018 року, у зв'язку з грубим порушенням позивачем ст. 4, ст. 15 Закуону Ураїни «Про статус іноземців та осіб без громадянства».

Вказане на думку сторони позивача, свідчить про подвійне притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за одне й те саме порушення.

Крім того, на території України проживає дружина позивача, яка являється громадянкою України, і саме з метою воз'єднання сім'ї позивач прибув до України та подав документи 31.05.2018 р. на отримання дозволу на імміграцію до України. А тому, твердження відносно відсутності підстав для подальшого перебування на території України не відповідають дійсності та чинному законодавству України, а саме: п. 14 ст. 4 ЗУ «Про статус іноземців та осіб без громадянства». Зазначена норма вказує, що іноземці, які прибули в Україну з метою возз'єднання сім'ї з особами, які є громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Принагідно позивач зазначив, що в статті 4 Сімейного кодексу України проголошено, що держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї.

Більше того, обставини встановлені в оспорюваному рішенні, щодо відсутності постійного законного джерела існування, як підстави для винесення даного рішення також не відповідають дійсності, оскільки дружина позивача - ОСОБА_8, надала гарантію до органів міграційної служби, що бере на себе зобов'язання із сплати всіх витрат позивача, пов 'язаних з їх перебуванням на території України та виїздом за її межі, як це передбачено Порядком підтвердження достатнього фінансового забезпечення іноземців та осіб без громадянства для в'їзду в Україну, перебування на території України, транзитного проїзду через територію України і виїзду за її межі та визначення розміру такого забезпечення, що затверджений Постановою Кабінету міністрів України від 04.12.2013 р. № 884. Відповідно, відсутність постійного законного джерела існування в даному випадку не може бути підставою для прийняття оскаржуваного рішення відносно нього.

З огляду на означене просили позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог, виходячи з доводів викладених у відзиві. Зокрема зазначила, що після закінчення відповідного строку перебування в Україні, позивач термін перебування не продовжив, не виїхав з України. До органів міграційної служби з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та продовження строку перебування не звертався.

Враховуючи наведене, з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на підставі положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» 22.10.2018 відносно гр. Республіки Білорусь ОСОБА_1 прийнято рішення про примусове повернення за межі України, та зобов'язано позивача покинути територію України у термін до 04.11.2018.

Отже, рішення ГУДМС України в місті Києві від 22.10.2018 про примусове повернення гр. Республіки Білорусь ОСОБА_1 є правомірним та таким, що прийняте у межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений Законом, а відтак не підлягає скасуванню.

Також зазначила, що згідно із ч. 1 ст. 203 КУпАП за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У той же час, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

А відтак, вважала доводи позивача необгрунтованими, щодо подвійного притягнення його до відповідальності за вчинене ним порушення правил перебування на території України.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VІ (далі - Закон №3773-VІ).

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні, (п.7 ч.І ст.1 Закону).

Нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України, (п.14 ч.І ст. 1 Закону).

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначені статтею 4 Закону.

Згідно з ч.16 ст.4 Закону, іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (ч. 1 ст. 3 Закону).

Стаття 23 Закону передбачає, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Як було встановлено пд час судового розгляду 11.05.2017 р. ОСОБА_1 прибув та проживає на території України. Дана обставина також визнається сторонами.

У встановленому законом порядку позивач звернувся до міграційної служби і отримав посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_1, строк дії якої закінчився 19.07.2018 року.

Також, ОСОБА_1 31.05.2018 року було подано до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну,яка знаходиться на розгляді.

Згідно із п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15.02.2012 р., іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Відповідно до Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Республіки Білорусь про безвізові поїздки громадян від 23.09.2009 р., передбачено безвізовий режим в'їзду для громадян вказаних держав.

Після закінчення терміну дії посвідки на тимчасове проживання, тобто з 20.07.2018 року позивач скористався наданим йому правом на перебування на території України 90 днів протягом 180 днів, як громадянин Білорусії, з якою Україна має безвізовий режим.

Таким чином, з 20.07.2018 року у позивача на підставі п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, виникло право на перебування на території України протягом 90 днів, тобто до 18.10.2018 року включно.

18.10.2018 року позивач виїхав з території України та повернувся 21.10.2018 року, що підтверджується відповідними відмітками у паспорті про перетин кордону та не заперечується сторонами.

22.10.2018 року ГУ ДМС України в м. Києві було складено протокол про адіністративне правопорушення ОСОБА_10 та притягнуто позивача до адміністративної відповідальнсті за ч. 1 ст. 203 КУпАП за порушення правил перебування іноземця в Україні, а саме проживання без документівна право проживання в Україні та накладено штраф, який було сплачено 23.10.2018 року, що підтверджується відпоідною квитанцією № 26897082.

Також, 22.10.2018 року ГУ ДМС України в м. Києві було складено протокол про адіністративне правопорушення ОСОБА_8 та притягнуто дружину позивача до адміністративної відповідальнсті за ст. 205 КУпАП за невжиття заходів до забезпечення у встановленому порядку своєчасної реєстрації іноземця ОСОБА_10 та накладено штраф, який було сплачено 23.10.2018 року, що підтверджується відпоідною квитанцією № 26897088.

На підставі рішення головного спеціаліста відділу адміністративної діяльності управління організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Добровольської І.Ю., затвердженого першим заступником начальника ГУ ДМС України в м. Києві Войналовичем М.В. від 22.10.2018 року, громадянин Білорусії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягає примусовому поверненню до країни походження або третьої країни та зобов'язаний покинути територію України у термін до 04.11.2018 року.

Підставою винесення даного рішення є те, що громадянин Білорусії ОСОБА_1 нелегально перебуває на території України з 22.10.2018 року, чим порушено ст.ст.4,15 Закону України «Про правовий стаус іноземців та осіб без громадянства».

Позивач заперечує правомірність винесення даного рішення зокрема тим, що відповідачем не враховано, що у період з 18.10.2018 року по 21.10.2018 року він не перебував на території України. А тому станом на 22.10.2018 року ним не було порушено строк такого перебування, оскільки він закінчувався 23.10.2018 року.

Разом з тим, суд не погоджується з такими твердженнями позивача, оскільки з 20.07.2018 року, (коли у позивача виникло право на перебування в Україні протягом 90 днів) по 22.10.2018 року (день винесення оспорюваного рішення) кількість днів складає - 94. Період з 18.10.2018 року по 21.10.2018 року - 3 дні.

Таким чином, останній день строку тимчасового перебування позвача, з урахуванням його виїзду у період з 18.10.2018 по 21.10.2018 року закінчувався 21.10.2018 року (94 дні -3 дні).

Із заявами про продовження строку перебування на території України, яка подається за три дні до закінчення такого строку ОСОБА_1 до міграційної служби не звертався. Заяв про продовження посвідки на тимчасове проживання, яка подається за 15 днів до закінчення строку дії такої посвідки позивач також не подавав, з території України не виїхав. До органів міграційної служби з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не звертався.

А відтак, відповідачем правомірно винесено рішення про повернення громадянина Білорусії ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 22.10.2018 року.

Суд відхиляє твердження позивача щодо його права на перебування на території України на підставі п. 14 ст. 4 Закону України «Про статус іноземців та осіб без громадянства», з метою возз'єднання сім'ї.

Так, судом встановлено, що з 19.02.2016 року позивач перебуває у зареєстрованому Відділом РАГС адміністрації Центрального рвйону м. Мінськ шлюбі із громадянкою України ОСОБА_8

Відповідно до п . 14 ст. 4 Закону України «Про статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз'єднання сім'ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Разом з тим, у ОСОБА_1 19.07.2018 року закінчився строк дії посвідки на тимчасове проживання на території України та станом на 22.10.2018 року закінчився строк тимчасового перебування на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів перебування на території України, передбачений п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15.02.2012 р. А відтак, були відсутні законні підстави для перебування позивача на території України.

Обставина того, що 31.05.2018 року позивачем до Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві подано заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, яка станом на момент розгляду справи не розглянута, не дає йому законних підстав для перебування на території України після закінчення строку перебування іноземця в Україні визначеного Законом. Оскільки станом на момент винесення оспоюваного рішення її розгляд тривав.

Суд також не погоджується із доводами ОСОБА_1, щодо подвійного його притягнення до відповідальності за одне й те саме порушення - порушення строку перебування на території України, щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та на підставі Закону України «Про статус іноземців та осіб без громадянства», як однієї з підстав для скасування оспорюваного рішення.

Оскільки, згідно із ч. 1 ст. 203 КУпАП за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У той же час, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення (ч. 1 ст. 26 Закону).

З огляду на означене, суд приходить до висновку, про правомірність прийнятого суб'єктом владних повноважень рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 22.10.2018 р., відносно громадянина Білорусії, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. А тому, відсутні підстави для визнання незаконним рішення та його скасування.

На підставі викладеного та керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 7, 8, 9, 10, 11, 69-71, 94, 158-163, 167, 171-2 КАС України, ст.ст., 4, 15, 23, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VІ, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві про визнання рішення незаконним та його скасування - залишити без задоволення.

Постанова суду може бути оскаржена до Шостого адміністративного апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги постанова суду набирає законної сили після розгляду справи Шостим адміністративним апеляційним судом.

Суддя: О.О.Астахова

Повний текст постанови виготовлений 10.12.2018 року