Справа № 800/205/17
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа №800/205/17

адміністративне провадження №А/9901/38/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючий: Стародуб О.П.,

судді: Анцупова Т.О., Кравчук В.М.,

розглянув в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 15.11.2017р. у справі №П/800/205/17 за його позовом до Президента України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Служби безпеки України, про визнання незаконним та скасування Указу,

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати Указ Президента України від 15.05.2017р. №133/2017 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію підпунктів 422, 423, 424, 425 додатку 2 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.05.2017р.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що заходи, передбачені спірним Указом, порушують його права як громадянина України та є незаконними, оскільки суперечать Цивільному кодексу України, Закону України «Про інформацію», Закону України «Про санкції», а також порушують його право на інформацію та на свободу вираження поглядів у відповідності зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 15.11.2017р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з постановою Вищого адміністративного суду України, позивач подав заяву про її перегляд Верховним Судом України на підставі пункту 4 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в зв?язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення Вищим адміністративним судом України незаконного судового рішення з питань, передбачених статтею 171-1 КАС України.

У заяві про перегляд судового рішення позивач просить постанову Вищого адміністративного суду скасувати, та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити.

15.12.2017р. набув чинності Закон України від 03.10.2017р. №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

У зв'язку з наведеним, зазначена заява в порядку підпункту 1 пункту 1 Розділу VIII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 03.10.2017р. №2147-VIII) передана на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20.02.2018р. відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 15.11.2017р.

Судом встановлено, що Указом Президента України від 15.05.2017р. №133/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28.04.2017р. «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».

Зазначеним Рішенням Ради національної безпеки і оборони України підтримано пропозиції щодо продовження і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), внесені Кабінетом Міністрів України (розпорядження від 26.04.2017р. №288-р), Службою безпеки України та Національним банком України, та застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) до юридичних осіб згідно з додатком 2, пунктами 422, 423, 424 та 425 якого передбачено, зокрема, заборона Інтернет-провайдерам надання послуг з доступу користувачам мережі Інтернет до ресурсів сервісів «Мейл.РУ» та соціальних мереж «Вконтакте» та «Одноклассники».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку, що встановлені санкції мають індивідуальний характер, а оскаржуваний Указ не створює правових наслідків для позивача.

Суд виходив з того, що в даному випадку спірним є не користування мережею в цілому, а лише заборона Інтернет-провайдерам на певний період здійснювати надання послуг з доступу користувачам мережі Інтернет до ресурсів певних сервісів, яка, в свою чергу, не створює перешкод для користування будь-якими іншими сервісами.

Крім того, суд виходив з того, що заборона провайдерам надавати послуги з доступу до певних ресурсів (джерел) не повинна ототожнюватись з обмеженням права на інформацію як таким, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що спірним Указом позивача не обмежено у виборі форм і джерел одержання інформації, а окремі перешкоди, що можуть виникнути в процесі використання сервісів (платформ) ТОВ «Яндекс», ТОВ «Яндекс.Україна», ТОВ «Мэйл.РУ ГРУП», ТОВ «Вконтакте», ТОВ «В Контакті», ТОВ «Мейл.РУ Україна», не обмежують права громадян на доступ до їх ресурсів, а спричинені виключно необхідністю створення негативних наслідків для осіб, щодо яких застосовано спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції).

В обґрунтування заяви про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України позивач посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку про те, що спірний Указ не порушує конституційних прав громадян на інформацію, зокрема і його права на інформацію та свободу вираження поглядів.

Посилається на те, що є користувачем соціальних мереж «Вконтакте» та «Одноклассники», крім того на його ім'я зареєстрована електронна пошта на домені «Мейл.РУ». На вказаних сайтах розміщена його персональна інформація, збережені документи, контакти, робочі листи, а з електронною поштою пов'язана реалізація його професійної діяльності як адвоката, водночас, у зв'язку з прийняттям оскаржуваного Указу він не може вільно користуватися цими сайтами, ефективно здійснювати свою професійну діяльність, отримувати інформацію, оскільки його доступ до них заблоковано.

Також посилається на те, що обмежувальні заходи, які введені спірним Указом не є правомірними та пропорційними встановленій меті, а виконання Інтернет-провайдерами Указу призвело до протиправного втручання держави у його права.

Крім того, на його думку, окремі положення спірного Указу порушують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та не відповідають практиці Європейського суду з прав людини, що вказує на його незаконність.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевірив наведені у заяві доводи, суд приходить до висновку, що заява задоволенню не підлягає з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції на час звернення з позовною заявою (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини 1 статті 6 КАС України (у зазначеній редакції) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини 3 статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов'язковими до виконання на території України.

Відповідно до частин 1, 2 та 7 статті 107 Конституції України РНБО є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України.

РНБО координує та контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки й оборони.

Рішення РНБО вводяться в дію указами Президента України.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 10 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» від 05.03.1998р. №183/98-ВР рішення РНБО приймаються не менш як двома третинами голосів її членів.

Рішення РНБО, введені в дію указами Президента України, є обов'язковими до виконання органами виконавчої влади.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про санкції» від 14.08.2014р. №1644-VІІ (далі - Закон №1644-VІІ) з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).

Відповідно до частини 3 статті 5 цього Закону рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб'єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1-21, 23-25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов'язковим до виконання.

Згідно із частиною 2 статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. А відповідно до частини 3 цієї статті здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992р. №2657-ХІІ (далі - Закон №2657-ХІІ) право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Частиною 2 статті 7 цього Закону передбачено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), а саме статтею 10, встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати й передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Проте зазначені свободи не є абсолютними і їх здійснення згідно з пунктом 2 статті 10 Конвенції, оскільки воно пов'язане з обов'язками та відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету й безсторонності суду.

Введені в дію Указом санкції обмежують право на доступ, зокрема, до певних Інтернет-ресурсів, що може розглядатися як втручання у гарантовану статтею 10 Конвенції свободу одержувати й передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Проте таке втручання держави не є порушенням зазначених свобод, оскільки можливість його запровадження передбачено, зокрема, Конституцією України (частиною 3 статті 34), Законом №1644-VІІ (абзацом п'ятим преамбули, частиною першою статті 1, частиною третьою статті 5), і Законом №2657-ХІІ (частиною 2 статті 6, частиною 2 статті 7) та має легітимну мету, конкретизовану в указаних приписах: потреба невідкладного та ефективного реагування на загрози національній безпеці України.

Така мета відповідає пункту 2 статті 10 Конвенції, згідно з яким обмеження свобод, гарантованих цією статтею, зокрема і свободи одержувати й передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів, може бути передбачено в інтересах національної безпеки.

Відповідно до рішення РНБО, запроваджені санкції направлено, зокрема, на обмеження доступу користувачам мережі Інтернет до ресурсів або сервісів, які загрожують національним інтересам та безпеці.

Крім того, запроваджені спірним Указом обмеження є такими, що відповідають критерію «необхідність у демократичному суспільстві», оскільки в їх запровадженні та в подальшому продовженні з огляду на загальновизнані факти існувала нагальна потреба Разом з іншими заходами, що вживаються для захисту України від зовнішньої агресії, встановлені спірним Указом обмеження дозволяють досягнути вказаної вище легітимної мети.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018р. у справі №800/321/17.

Зі змісту оскаржуваного Указу від 15.05.2017р. №133/2017 вбачається, що ним введено в дію рішення РНБО від 28.04.2017р. «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».

Даним Указом не передбачено застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих юридичних осіб чи фізичних осіб.

Визначення переліку, змісту та порядку застосування санкцій відноситься до компетенції Ради національної безпеки і оборони України, рішення якої приймаються колегіально.

Таким чином, приймаючи Указ від 15.05.2017р. №133/2017 Президент України діяв на реалізацію своїх конституційних повноважень, в порядку та на підставі законодавства України.

У свою чергу, санкції щодо ТОВ «Мэйл.РУ ГРУП», ТОВ «Вконтакте», ТОВ «В контакті», ТОВ «Мейл.РУ Україна» у вигляді заборони Інтернет-провайдерам надання послуг з доступу користувачам мережі Інтернет до ресурсів сервісів «Мail.ru» та соціально-орієнтованих ресурсів «Вконтакте» та «Одноклассники», встановлені та регламентовані рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 28.04.2017р., яке не є предметом розгляду у даній справі.

Враховуючи викладене, висновок Вищого адміністративного суду України про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог є обґрунтованим, а заява ОСОБА_1 такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII) та статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції до 15.12.2017р.), суд -

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 15.11.2017р. у справі №П/800/205/17 відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

О.П. Стародуб

Т.О. Анцупова

В.М. Кравчук