Справа № 812/389/18
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2018-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2018 року справа № 812/389/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 травня 2018 р. (складено у повному обсязі 22 травня 2018 року у м. Сєвєродонецк) у справі № 812/389/18 (головуючий І інстанції суддя Т.І. Чернявська) за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) 15.02.2018 звернувся до суду з позовом до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (далі - відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідача на його користь середньоденне грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.03.2016 по 24.11.2017 року на загальну суму 281 287, 50 грн. (т. 1 а.с. 162-171).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 17 травня 2018 року у справі № 812/389/18 адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (ідентифікаційний код 40116086, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 10) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання: 92760, АДРЕСА_1) середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 березня 2016 року по 24 листопада 2017 року в сумі 192 475,00 грн. (сто дев'яносто дві тисячі чотириста сімдесят п'ять грн 00 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т.1 а.с. 190-198).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при перевірці дотримання позивачем строків звернення до суду помилково застосовано норми загального трудового законодавства, а саме: ч. 1 ст. 233 КЗпП. Звертає увагу на те, що винагорода за участь в антитерористичній операції та одноразова грошова допомога при звільненні не входять до складу фонду оплати праці чи грошового забезпечення поліцейського, носять компенсаторний характер, а тому статті 116 та 117 КЗпП до них не застосовуються; виплата ОГД передбачена спеціальним пенсійним, а не трудовим законодавством, спори по її виплаті не є трудовими, а тому до порядку виплати зазначеної допомоги та відповідальності за затримку її виплати не може застосовуватись ст. 117 КЗпП; умовою для застосування до роботодавця відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, є наявність у його діях вини; Кодекс законів про працю України не регулює проходження служби в органах внутрішніх справ або поліції, а тому до спірних правовідносин суд помилково застосував ст. 116 та 117 КЗпП.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) з 19.08.1993 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 по 09.03.2016 у Національній поліції України, та 09.03.2016 звільнений з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах управління внутрішньої безпеки в Луганській області за підпунктом 2 (через хворобу) частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію», що підтверджується витягами з наказів Національної поліції України від 03.03.2016 № 138 о/с, від 20.05.2016 № 326 о/с та копією трудової книжки серії НОМЕР_2 (а.с. 68, 69, 181).

Відповідно до довідки Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 23.04.2018 № 81 про нараховану одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби старшому оперуповноваженому в особливо важливих справах УВБ в Луганській області підполковнику поліції ОСОБА_1 грошове забезпечення на день звільнення позивача для нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби становить 9950,00 грн. Вислуга років у календарному обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби відповідно до наказу Національної поліції України від 20.05.2016 № 326 о/с складає 22 роки 06 місяців 18 днів. Розрахунок згідно з пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей»: 9950,00 грн х 22 роки х 50 % = 109450,00 грн., з якої утримано військовий збір в сумі 1641,75 грн. (а.с. 143).

Одноразова грошова допомога при звільненні зі служби у розмірі 107808,03 грн. виплачена позивачу 10.06.2016, про що свідчать платіжне доручення від 09.06.2016 № 221 та відомість перерахувань на пластикові картки за червень 2016 року до Приват Банку (а.с. 144, 145).

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 04.07.2017 у справі № 812/1471/16, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017, позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України задоволені частково, серед іншого: з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 стягнуто винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 в розмірі 17709,40 грн.; визнано протиправними дії Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо утримання військового збору в розмірі 1641,75 грн. із виплаченої ОСОБА_1 суми одноразової грошової допомоги в розмірі 109449,78 грн при звільненні зі служби; стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 суму військового збору в розмірі 1641,75 грн., утриманого із суми одноразової грошової допомоги в розмірі 109449,78 грн., виплаченої ОСОБА_1 при звільненні зі служби (т. 1 а.с. 71-77, 78-83).

Листами від 26.12.2017 №№ 12-13/1935-6988, 12-13/1938-6991 Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області на виконання вимог підпункту 1 пункту 4 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) за вхідними реєстраційними №№ 411/2018, 412/2018 відповідно, повернуло на адресу Луганського окружного адміністративного суду оригінали виконавчих листів, виданих Луганським окружним адміністративним судом 01.11.2017 у справі № 812/1471/16 про стягнення з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення за листопад 2015 року - 4547,20 грн., за грудень 2015 року - 7105,00 грн., за січень 2016 року - 6057,20 грн., а всього за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 в розмірі 17709,40 грн. ( сімнадцять тисяч сімсот дев'ять гривень 40 коп.), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов'язкових платежів, та про стягнення суми військового збору в розмірі 1641,75 грн. (одна тисяча шістсот сорок одна гривня 75 коп.), утриманого із суми одноразової грошової допомоги в розмірі 109449,78 грн., виплаченої ОСОБА_1 при звільненні зі служби (т. 1 а.с. 133, 134, 136, 137).

Відповідно до відмітки Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області на виконавчих листах рішення суду виконане 24.11.2017.

06.12.2017 позивач звернувся до відповідача зі зверненням, зареєстрованим Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України 11.12.2017 за № С-1746, в якому просив надати довідку про дату та суму здійсненої виплати за рішенням суду у справі № 812/1471/16, довідку про середньоденне грошове забезпечення за період з 07.11.2015 по 09.03.2016 та нарахувати та виплатити середньомісячне грошове забезпечення з 09.03.2016 по день виплати сум за рішенням суду у справі № 812/1471/16 (т. 1 а.с. а.с. 85, 126-127).

Листом від 10.01.2018 № С-1746/42-03/0118 Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України надав позивачу відповідь, в якій зазначив, що оскільки механізм виплати винагороди за участь в антитерористичній операції для поліцейських у період з 07.11.2015 по 20.01.2016 не був врегульований, то заборгованість на день звільнення (09.03.2016) з виплати зазначеної винагороди за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 була відсутня. Відповідач зазначив, що 24.11.2017 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області з рахунку відповідача на користь позивача стягнуто винагороду за участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 в сумі 17709,40 грн., тим самим виконавши рішення суду у справі № 812/1471/16 в цій частині. На вимогу нарахувати та виплатити середньомісячне грошове забезпечення з 09.03.2016 по день виплати сум за рішенням суду у справі № 812/1471/16 відповідач відмовив позивачу (т. 1 а.с. 86, 128).

До зазначеного листа відповідачем додано довідку від 04.01.2018 № 6 про нараховане грошове забезпечення з 07.11.2015 по 09.03.2016 старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УВБ в Луганській області підполковника поліції ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 129).

Відповідно до довідок Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 04.01.2018 № 6 та від 29.03.2018 № 75 у січні 2016 року позивачем відпрацьовано 31 день, у лютому 2016 року - 29 днів, разом за два місяці, що передували звільненню, позивачем фактично відпрацьовано 60 днів (т. 1 а.с. 129, 130).

В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржено.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію», який набрав чинності 07.11.2015.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано Постановою № 988 та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799, який набрав чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у абзаці другому пункту 2 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Пунктом 1 Постанови № 988 установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Порядку № 260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Наведені норми законодавства дають підставу для висновку, що нерозповсюдження на поліцейських норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Таким чином, доводи апелянта стосовно помилково застосованих норм загального трудового законодавства є безпідставними.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з приписами статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (частина перша статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як зазначалось раніше, постановою Луганського окружного адміністративного суду від 04.07.2017 у справі № 812/1471/16, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017, позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України задоволені частково, серед іншого: з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 стягнуто винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 в розмірі 17709,40 грн.; визнано протиправними дії Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо утримання військового збору в розмірі 1641,75 грн. із виплаченої ОСОБА_1 суми одноразової грошової допомоги в розмірі 109449,78 грн. при звільненні зі служби; стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 суму військового збору в розмірі 1641,75 грн., утриманого із суми одноразової грошової допомоги в розмірі 109449,78 грн., виплаченої ОСОБА_1 при звільненні зі служби. (т. 1 а.с. 71-77, 78-83).

Матеріалами справи підтверджено, що повний розрахунок з позивачем здійснений 24.11.2017 року, а звільнено позивача 09.03.2016 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

Згідно з пунктом 9 розділу І «Загальні положення» Порядку № 260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

При прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно (пункт 15 розділу І «Загальні положення» Порядку № 260).

Відповідно до пункту 23 розділу І «Загальні положення» Порядку № 260 поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення. При цьому до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць (абзац перший пункту 8 розділу III «Окремі питання виплати грошового забезпечення» Порядку № 260).

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення (абзаци сьомий, восьмий пункту 8 розділу III «Окремі питання виплати грошового забезпечення» Порядку № 260).

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Порядку № 260 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні поліцейським проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення поліцейського обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні поліцейським здійснюється з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням. При цьому, до розрахунку не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду.

Згідно з довідкою Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 04.01.2018 № 6 грошове забезпечення позивача, з якого обчислюється середньоденне грошове забезпечення поліцейського, за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, складає: за січень 2016 року - 8528,00 грн, у тому числі посадовий оклад 2700,00 грн, оклад за спеціальним званням 2200,00 грн, надбавка за стаж служби в поліції 2205,00 грн, премія 1423,00 грн; за лютий 2016 року - 9950,00 грн, у тому числі посадовий оклад 2700,00 грн, оклад за спеціальним званням 2200,00 грн, надбавка за стаж служби в поліції 2205,00 грн, премія 2845,00 грн. (а.с. 129).

За січень та лютий 2016 року позивачем відпрацьовано 60 календарних днів (за січень 2016 року - 31 календарний день, за лютий 2016 року - 29 календарних днів).

День звільнення позивача 09.03.2016 вважається останнім днем служби. Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні складає з 10.03.2016 по 24.11.2017 та становить 625 календарних днів.

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (8528,00 грн + 9950,00 грн) : 60 календарних днів = 307,96 грн.

Середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.03.2016 по 24.11.2017, яке належить стягнути на користь позивача, складає: 307,96 грн х 625 календарних днів = 192475,00 грн.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у справі № 805/1110/17 (адміністративне провадження - №К/9901/22563/18), висновки якого, відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства, враховуються при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

При вирішенні даної справи суд не може застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування позивачу, оскільки питання у цій адміністративній справі пов'язано з правом позивача на виплату, яке походить безпосередньо з чинного та передбачуваного положення національного законодавства - статті 117 КЗпП України, яке по суті захищається статтею 1 Першого протоколу.

Результати аналізу рішень Європейського суду з прав людини, ухвалених за результатами застосування статті 1 Першого протоколу, дають можливість визначити критерії, що підлягають оцінці при вирішенні питання про допустимість правомірного втручання держави в право власності з точки зору його відповідності статті 1 Першого протоколу.

У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовані три головні критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме:

- чи є такий захід законним;

- чи переслідує втручання в право власності «суспільний інтерес»;

- чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Якщо хоча б одного критерію із перелічених не буде додержано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу.

Законність втручання означає, що втручання держави у право власності особи, а тим більш позбавлення власності, повинно здійснюватися на підставі закону. При цьому:

а) до відносин щодо позбавлення державою власності своїх громадян застосовується відповідне національне законодавство (рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»);

б) під «законом» розуміється нормативно-правовий акт, який повинен бути «доступним» для заінтересованих осіб, «чітким» і «передбачуваним» у питаннях застосування та наслідків дії його норм у розумних межах (рішення від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України», рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України»). При цьому власне факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон є «непередбачуваним». Саме суди, повноважні здійснювати правосуддя, мають завданням розсіювати ті сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення від 07.07.2011 у справі «Сєрков проти України»);

в) тлумачення та застосування національного законодавства - це прерогатива національних органів. Але Європейський суд з прав людини перевіряє, чи спосіб, у який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у контексті практики Європейського суду з прав людини (згадане рішення в справі «Щокін проти України»).

Оскільки стаття 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника або уповноваженого ним органу за затримку розрахунку при звільненні у вигляді обов'язку сплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, не встановлює принципу співмірності та можливості суду як органу, який виносить рішення по суті спору, зменшити розмір такого відшкодування, втручання у право власності позивача шляхом визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку позивач мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи не буде законним та становитиме порушення державою статті 1 Першого протоколу.

Посилання відповідача в доводах апеляційної скарги на відсутність вини у невиплаті позивачу у день звільнення одноразової грошової допомоги через відсутність асигнувань від Національної поліції на виплату такої допомоги суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, а відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Крім того, в постанові від 04.07.2017 у справі № 812/1471/16 суд вказав, що позивачу відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період 07.11.2015 по 19.01.2016, загальна сума якої становить 17709,40 грн. (за листопад 2015 року (за період з 07.11.2015 по 30.11.2015) - 4547,20 грн., за грудень 2015 року - 7105,00 грн., за січень 2016 року (за період з 01.01.2016 по 19.01.2016) - 6057,20 грн.), та дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є вимога про стягнення з відповідача сум грошового забезпечення позивача за спірний період. Позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо ненарахування та невиплати позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції та зобов'язання відповідачів провести нарахування та виплату позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за листопад 2014 року, за січень 2015 року, за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 суд залишив без задоволення через неналежність обраного позивачем у спірних правовідносинах способу захисту порушеного права.

Отже, в постанові від 04.07.2017 у справі № 812/1471/16 суд встановив обставини неправомірного ненарахування та невиплати позивачеві відповідачем винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період 07.11.2015 по 19.01.2016, загальна сума якої становить 17709,40 грн., чим спростовуються твердження відповідача про відсутність вини у невиплаті позивачу вказаної винагороди за участь в антитерористичній операції.

Щодо твердження апелянта стосовно порушення позивачем строків звернення до суду, суд зазначає наступне.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу дійшов таких висновків.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Всі належні при звільненні суми позивачу фактично виплачені 24.11.2017, позов щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні до суду поданий 12.02.2018, про що свідчить відбиток поштового штемпелю на поштовому конверті, в якому надійшов позов. (т. 1 а.с. 48).

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позов у даній справі поданий з дотриманням тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов належить задовольнити частково, стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.03.2016 по 24.11.2017 в сумі 192475,00 грн., а у задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Частиною 1 статі 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 травня 2018 р. - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 травня 2018 р. у справі № 812/389/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2018 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко