Справа № 815/4588/17
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/4588/17

Категорія: 3.1.2 Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

представника апелянта - Білоконь Н.О.;

позивача - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Южненського міського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_2, як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області) в якому просила зобов'язати здійснити паспортний облік дитини - ОСОБА_4 згідно Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України № 2503 від 26.06.1992 року (далі - Положення № 2503), а саме: виключно за прізвищем, іменем та по батькові, роком народження та місцем реєстрації.

До того ж позивач звернулась з до вимогами Южненського міського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - Южненський міський сектор ГУ ДМС України в Одеській області) та просила зобов'язати видати (без використання засобів Єдиного державного демографічного реєстру - ЄДДР) неповнолітньому синові - ОСОБА_4 паспорт громадянина України, раніше встановленого зразка, у вигляді паспортної книжечки, форма якого затверджена Положенням № 2503 та здійснити паспортний облік дитини згідно цього Положення, а саме: виключно за прізвищем, іменем та по батькові, роком народження та місцем реєстрації.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка посилається на те, що відмова відповідачів в оформленні її дитині паспорта громадянина України у формі книжечки порушує його конституційні права, зокрема, на релігійні переконання. Вважає, що її син має право отримати паспорт громадянина України без електронного носія. Позбавлення такого права, відповідно до статті 22 Конституції України, є звуженням змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд спирався на норми Закону України «Про захист персональних даних», ч.6 ст. 6 якого передбачає, що не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Суд вважав, що неоформлення ОСОБА_4 паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки без електронного носія, саме через релігійні переконання, які не призводять до негативних наслідків тих чи інших людей та не спрямовані проти цих людей чи держави, обмежує його права, що встановлені законом, і не є необхідними в демократичному суспільстві.

Таким чином, суд першої інстанції, з урахуванням викладеного, виходив із того, що неповнолітній ОСОБА_4, через свої релігійні переконання, має право отримати паспорт громадянина України без електронного носія.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ГУ ДМС України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Так, апелянт стверджує про те, що Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492-VI (далі Закон № 5492-VI) встановлено, що Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно - телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що формулюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина ( ч.1 ст. 4 Закон № 5492-VI). Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Резюмуючи викладене, апелянт вважає, що діяв на підставі та в межах законодавства України.

Далі, апелянт зазначає, що відмова позивачу у наданні паспорту у вигляді книжечки не є несумірним обмеженням свободи позивача на вираження своїх релігійних поглядів та переконань, оскільки держава має право мати інформацію щодо своїх громадян для захисту суспільної безпеки і порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка зазначає про її необґрунтованість та просить залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Представник апелянта в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Позивач та її представник в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін.

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що є підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, що встановлені судом першої та апеляційної інстанцій свідчать про наступне.

Позивачка є матір'ю неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

01 липня 2017 року законний представник, в інтересах свого неповнолітнього сина звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області, Южненського міського сектору ГУ ДМС України в Одеській області та Державної міграційної служби України з письмовими заявами, в яких просила оформити та видати неповнолітньому, у зв'язку з досягненням 16-ти річчя, паспорт у вигляді паспортної книжечки без використання засобів ЄДДР.

Державна міграційна служба України листом № С-3117-17/4.2.3/1829-17 від 10.07.2017 року повідомила про розгляд цієї заяви, проте позитивної відповіді по суті поставленого питання позивачка не отримала. Даний лист містив перелік нормативно-правових актів, однак обґрунтованої відмови із зазначенням причини не надано (т.1 а.с.27-29).

У свою чергу, ГУ ДМС України в Одеській області листом № 4/7-С-743 від 07.08.2017 року повідомило законного представника позивача, що прийняття документів на оформлення паспорта громадянина України у вигляді книжечки зразка 1994 року припинено. На підставі цього, рекомендовано звернутись до Южненського міського сектору ГУ ДМС України в Одеській області для оформлення паспорта громадянина України у вигляді ID - картки, що містить безконтактний електронний носій (т.1 а.с.30-31).

Южненський міський сектор ГУ ДМС України в Одеській області листом №5122/1204 від 26.07.2017 року повідомив ОСОБА_2 про розгляд її заяви та проінформував, що жодного бланку паспорту у формі книжечки в Южненському міському секторі немає (т.1 а.с.32-33).

Не погоджуючись з вказаними відмовами в оформленні паспорта книжечки, ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи справу по суті спору, дійшов правильного висновку про зобов'язання Южненського міського сектору ГУ ДМС України в Одеській області видати ОСОБА_4 паспорт громадянина України у вигляді книжечки.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що не можуть бути задоволені вимоги про зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області здійснити паспортний облік ОСОБА_4 та про здійснення паспортного обліку дитини, у тому числі і за місцем реєстрації.

При цьому, вирішуючи спірні правовідносини, які склалися між учасниками справи, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч.3 ст. 291 КАС України, враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, оскільки дана справа є типовою та відповідає ознакам зразкової справи.

Висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у рішенні від 19 вересня 2018 року по зразковій справі №806/3265/17, належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв'язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення № 2503.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає, зокрема, у тому, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює не якість закону та порушення конституційних прав такої особи.

До того ж, Велика Палата звертає увагу, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Звертаючись до ст. 8 Конвенції про захист осіб у зв'язку з автоматизованою обробкою персональних даних, що ратифікована Законом України від 06 липня 2010 року № 2438-VI, Верховний Суд зазначив: «Будь-якій особі надається можливість: a) з'ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст. 5 і 6 цієї Конвенції; …».

Досліджуючи практику ЄСПЛ, Велика Палата наголосила на тому, що першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване ст. 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, заява № 18139/91, п. 37) Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності».

За проведеним аналізом норм Закону №5492-VI та норм Положення №2503 (діючого на момент виникнення правовідносин), Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що норми наведеного Закону не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім'я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім'я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Крім того, перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі «Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine» від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі «Groppera Radio AG and Others v. Switzerland» від 28 березня 1990 року).

Тобто, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Крім того, відповідно до ст. 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

При цьому, ЄСПЛ у своєму рішенні по справі «Х'ю Джордан проти Великої Британії» сформулював таку позицію: «Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу».

Позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Таким чином, доводи апелянта, що викладені в скарзі, не узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по зразковій справі, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції.

Між іншим, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ГУ ДМС України в Одеській області висунув нові доводи, зазначивши про необґрунтованість вимоги позивача про зобов'язання даної установи здійснити паспортний облік ОСОБА_4 згідно Положення про паспорт громадянина України та про те, що органи ДМС не ведуть паспортний облік за такою ознакою як місце реєстрації, адже вони передані іншим установам.

З огляду на наведену вище постанову Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів приймає до уваги вказані доводи суб'єкта владних повноважень та вважає, що належним способом захисту порушених прав неповнолітнього буде зобов'язання Южненського міського сектору ГУ ДМС України в Одеській області оформити та видати ОСОБА_4 паспорту громадянина України у формі книжечки, відповідно до Положення про паспорт № 2503-ХІІ.

За таких підстав, слід вважати, що, суд першої інстанції, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а це, відповідно до статті 317 КАС України, є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Відповідно до п.8 ч.6 ст.12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є типові справи.

Частиною 5 статті 291 КАС України унормовано, що рішення суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду типової справи може бути оскаржено в касаційному порядку виключно з таких підстав:

1) суд першої та (або) апеляційної інстанції при вирішенні типової справи не визнав її типовою справою та (або) не врахував правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи;

2) справа, в якій судом першої та (або) апеляційної інстанції ухвалено рішення з урахуванням правових висновків, викладених у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, не відповідає ознакам типової справи.

Отже, колегія суддів вважає, що справа підлягає касаційному оскарженню виключно за обставинами переліченими вище.

Керуючись ст.ст. 291, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Южненського міського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Южненський міський сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати ОСОБА_4 паспорт громадянина України у формі книжечки, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України № 2503 від 26.06.1992 року.

В іншій частині позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у відповідності до вимог частини 5 статті 291 КАС України в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 26.12.2018 року.