Справа № 0540/7764/18-а
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2018-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2018 р. Справа№0540/7764/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кочанової П.В., при секретарі судового засідання Притулі С.С., розглянувши у судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Добропільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії,-

за участю представників сторін:

від позивача - не зявився

від відповідача не зявився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Добропільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Добропільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 05.07.2018 року;

- зобов'язати Добропільське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.06.2018 року №2209 про призначення пенсії по інвалідності згідно ст. 32 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» зарахувавши до пільгового стажу роботи за Списком №1 - Шахтарі періоди роботи з 30.12.2005 року по 29.11.2007 року на ТДВ «Шахта «Білозерська» та зарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 01.06.1999 року по 30.09.1999 року у КСП ім. Ватутіна.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27.06.2018 року він звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії по інвалідності згідно статті 32 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Відповідачем було призначено йому пенсію, але в меншому розмірі, оскільки Рішенням начальника управління від 05.07.2018 року відповідачем не був зарахований до пільгового стажу за списком № 1-Шахтарі період роботи з 30.12.2005 року по 29.11.2007 року на ТДВ «Шахта «Білозерська» з причин несвоєчасного проведення адміністрацією підприємства атестації робочих місць. Також, вказаним рішенням, до стажу роботи не зараховано період з 01.06.1999 року по 30.09.1999 року у КСП «Ватутіна», оскільки дата звільнення (30.09.1999) не відповідає даті наказу про звільнення (01.06.1999), довідка уточнююча зазначений період роботи заявником не надана.

Позивач з прийнятим рішення не погоджується, вважає його необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм пенсійного законодавства.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2018 року відкрито провадження у справі № 0540/7764/18-а та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

У строк, встановлений судом відповідачем було надано відзив на адміністративний позов, в обгрунтування якого зазначено, що необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у списку №1, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією за результатами атестації умов праці, яке полягає у наявності результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці. З причин несвоєчасного проведення адміністрацією підприємства чергової атестації робочих місць при призначенні пенсії, позивачу до стажу роботи на пільгових умовах не зараховано період роботи з 30.12.2005 року по 29.11.2007 року. Щодо не зарахування до страхового стажу періодів роботи з 01.06.1999 року по 30.09.1999 року в КСП «Імені ОСОБА_2» обгрунтовує тим, що в тудовій книжці заявника дата звільнення (30.09.1999) не відповідає наказу про звільнення (01.06.1999), уточнююча довідка не надана. З огляду на зазначене, відповідач вважає, що не порушував прав позивача, оскільки за своєчасність проведення атестації, відповідальність покладено на підприємство, а отже Рішення від 05.07.2018 року прийнято в межах чинного законодавства та не підлягає скасуванню.

На підставі вищезазначеного, просив суд відмовити позивачу у повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Добропільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії призначено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16 листопада 2018 року.

У підготовчому засіданні 16 листопада 2018 року розгляд справи відкладено до 04 грудня 2018 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 27 грудня 2018 року.

У судове засідання, призначене на 26 вересня 2018 року позивач та повноважний представник відповідача не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно частини 1 статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії ВС 950068.

27 червня 2018 року позивач звернувся до Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з заявою 2209/2574 про призначення/перерахунок пенсії щодо призначення пенсії по інвалідності.

Рішенням від 05 липня 2018 року Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області відмовлено ОСОБА_1 у зарахуванні до пільгового стажу за списком №1-Шахтарі період роботи з 30.12.2005 року по 29.11.2007 року в якості гірника підземного в ТДВ «Шахта «Білозерська» у звязку з несвоєчасним проведенням атестації робочих місць. Підставою для прийняття спірного рішення стали накази по підприємству про атестацію робочих місць, які були надані позивачем: №225/ТБ від 28 листопада 1994 року; №239/ТБ від 29 грудня 2000 року; №597 від 30 листопада 2007 року. Також, зазначеним рішенням вирішено не зараховувати при призначенні пенсії до страхового стажу період роботи з 01.06.1999 року по 30.09.1999 року в КСП ім. Ватутіна, оскільки в тудовій книжці заявника дата звільнення (30.09.1999) не відповідає наказу про звільнення (01.06.1999), уточнююча довідка не надана.

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем, як фізичною особою та суб`єктом владних повноважень, виник публічно-правовий спір у сфері соціального захисту з приводу правомірності відмови у зарахуванні до пільгового та страхового стажу спірних періодів роботи.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (ст. 3 Конституції України).

Згідно приписів ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-ХІІ Про пенсійне забезпечення (далі Закон №1788-ХІІ) та Законом України від 09.07.2003 №1058-V Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування (далі Закону №1058-V).

Закон №1788-ХІІ був ведений в дію з 1 січня 1992 року - в частині норм, що стосуються призначення і виплати пенсій та коригування рівнів пенсій, призначених до введення цього Закону; з 1 квітня 1992 року - в повному обсязі.

Згідно частини 1 статті 114 Закону №1058-V право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом ОСОБА_3 України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-V визначено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом ОСОБА_3 України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці, затверджений постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 1 серпня 1992 року №442 (далі - Порядок проведення атестації).

Згідно пункту 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Мінпраці від 18.11.2005 № 383 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01.12.2005 за № 1451/11731), при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992 року.

У пункті 4.2 зазначеного Порядку застосування списків встановлено, що результати атестації (як вперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умов і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.

Таким чином, своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Атестація має проводитися у передбачені пунктом 4 Порядку проведення атестації строки, а відповідальність за своєчасність та якість її проведення покладається на керівника підприємства, організації. Крім того, якщо чергова атестація була проведена з порушенням передбачених пунктом 4 Порядку проведення атестації строків, а працівник до її проведення виконував роботу, яка дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, цей період його роботи має бути зарахований до пільгового стажу за результатами попередньої атестації.

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1, АХ №577077, позивач перебував у трудових відносинах з Відокремленим підрозділом Шахта Білозерська Державного підприємства Добропіллявугілля та працював гірником підземним з повним робочим днем у шахті у спірний період з 30 грудня 2005 року по 29 листопада 2007 року. Первинна атестація проведена на підприємстві 29 грудня 2000 року наказ №239/ТБ, а чергова атестація проведена 30 листопада 2007 року наказ № 597-ТБ.

На підтвердження пільгового стажу роботи за спірний період роботи позивач надав накази по підприємству про атестацію робочих місць: №225/ТБ від 28 листопада 1994 року; №239/ТБ від 29 грудня 2000 року; №597 від 30 листопада 2007 року.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації та розробленими на виконання цього порядку Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України від 01.09.1992 № 41. Основна мета атестації, як випливає із зазначених нормативних актів, полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку проведення атестації та підпунктом 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій періодичність проведення атестації робочих місць визначається безпосередньо колективним договором підприємства і проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства чи організації.

Оскільки чергова атестація (30.11.2007 року) була проведена з порушенням передбачених Порядком проведення атестації строків, а позивач до її проведення виконував роботу, яка дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, період його роботи з 30 грудня 2005 року по 29 листопада 2007 року має бути зарахований до пільгового стажу за результатами попередньої атестації (29.12.2000 року).

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2014 року у справі № 21-307а14 та постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 352/547/16-а.

Правова позиція, яка висловлена в постановах Верховного Суду України від 10 вересня 2013 року у справі № 21-183а13, від 25 листопада 2015 року у справі №21-519а14, від 17 березня 20115 року у справі №21-585а14, на які посилається відповідач, не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки у них встановлено порядок зарахування стажу у випадках відсутності проведення первинної атестації робочих місць на підприємстві.

Щодо не зарахування до страхового стажу період роботи позивача з 01.06.1999 року по 30.09.1999 року в КСП ОСОБА_2, оскільки в тудовій книжці заявника дата звільнення (30.09.1999) не відповідає наказу про звільнення (01.06.1999), уточнююча довідка не надана, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка і тільки за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів виданих за місцем роботи, служби або навчання, а також архівними установами.

Як вбачається з трудової книжки позивача АХ №577077 запису №1, останній був прийнятий в КСП імені ОСОБА_2 01.06.1999 року згідно договору з охорони полів строком на 3 місяці (Договір №63 від 01.06.99 року). Записом №2 від 30.09.99 року підтверджується розірвання договору № 63 від 01.06.99 року у звязку з закінченням строку договору.

У звязку з чим, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача щодо невідповідності дати звільнення позивача, оскільки в трудовій книжці вказано, що запис №2 (про звільнення позивача) внесено на підставі договору від 01.06.1999 року №63 та спірна дата 01.06.1999 року є датою складання договору та аж ніяк не є датою звільнення.

За приписами статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб'єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що відповідачем не доведено та не надано доказів на підтвердження правомірності прийнятого спірного рішення.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд приходить до висновку, що рішення Добропільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 05.07.2018 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховує положення Рекомендації Комітету ОСОБА_3 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийняті Комітетом ОСОБА_3 11.03.1980, а саме суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти (вчинити) певні дії, і це прямо вбачається з пункту 4 частини 1 статті 5 та пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

З практики Європейського суду з прав людини слідує таке: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми закону, якими регулюються спірні відносини, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, яке полягає у визнанні протиправним та скасуванні рішення відповідача від 05.07.2018 року, зобовязання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 27.06.2018 року №2209 про призначення пенсії по інвалідності згідно ст. 32 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» зарахувавши до пільгового стажу роботи за Списком №1 - Шахтарі періоди роботи з 30.12.2005 року по 29.11.2007 року на ТДВ «Шахта «Білозерська» та зарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 01.06.1999 року по 30.09.1999 року у КСП ім. Ватутіна.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. квитанцією від 14 серпня 2018 року за подання до суду адміністративного позову про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії.

Таким чином, судовий збір у розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1.

Керуючись статями 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 241-247, 255, 253-263, 293-295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Добропільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Добропільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (85000, Донецька область, м. Добропілля, вул.Незалежності 28А, ) від 05.07.2018 року.

Зобов'язати Добропільське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (85000, Донецька область, м. Добропілля, вул.Незалежності 28А, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) від 27.06.2018 року №2209 про призначення пенсії по інвалідності згідно ст. 32 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до пільгового стажу роботи за Списком №1 - Шахтарі періоди роботи з 30.12.2005 року по 29.11.2007 року на ТДВ «Шахта «Білозерська» та зарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 01.06.1999 року по 30.09.1999 року у КСП ім. Ватутіна.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Добропільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (85000, Донецька область, м. Добропілля, вул.Незалежності 28А, ).

Вступну та резолютивну частину рішення складено та підписано у нарадчій кімнаті 27 грудня 2018 року.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 28 грудня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подала, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII Перехідні положення КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Кочанова П.В.