Справа № 807/1444/17
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2018-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 грудня 2018 рокум. Ужгород№ 807/1444/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П., суддів: Іванчулинець Д.В., Плеханова З.Б.

при секретарі Петрус К.І.,

за участю:

позивача:

ОСОБА_1, представник - ОСОБА_2,

відповідачів:

Прокуратура Закарпатської області, Ужгородська місцева прокуратура, представник - ОСОБА_3,

Державна казначейська служба України, представник - Дюдя - О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Закарпатської області, Ужгородської місцевої прокуратури, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення завданої шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошується вступна та резолютивна частини Рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 26 грудня 2018 року.

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Прокуратури Закарпатської області, Ужгородської місцевої прокуратури та Державної казначейської служби України, яким просить суд визнати протиправною бездіяльність Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області та Закарпатської обласної прокуратури щодо неповернення майна - будівельної опалубки "Дока" та стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади суму матеріальних збитків у розмірі 450 тис. грн. та 400 тис. грн. моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 20 вересня 2014 року позивач придбав будівельну опалубку фірми «Дока» від фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 за 450 тис. грн.

02 листопада 2016 року будівельну опалубку фірми «Дока» на підставі договору оренди позивачем передано ТОВ «Коватехбуд». ТОВ «Коватехбуд» на виконання вимог договору підряду, укладеного з ТОВ «Стеклолюкс-Ужгород», розмістило орендовану будівельну опалубку на місці виконання підрядних робіт: Ужгородський район, с. Паладь-Комарівці, вул. Миру, 9.

23 червня 2016 року за участі прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_5 невідомі особи вивезли будівельну опалубку в невідомому напрямку.

04 липня 2017 року ТзОВ «Коватехбуд» звернулось до Ужгородської місцевої прокуратури із заявою про повернення будівельної опалубки.

06 липня 2017 року прокурор Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_6 виніс постанову про відмову у поверненні майна.

07 липня 2017 року ТзОВ «Коватехбуд» звернулося до суду із скаргою на бездіяльність прокурора, яка полягає у неповерненні майна. За результатами розгляду скарги, 10.07.2017 року слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду виніс ухвалу, якою визнав бездіяльність прокурора протиправною та зобов'язав прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_6 повернути будівельну опалубку «Дока» ТОВ «Коватехбуд».

11 липня 2017 року ТОВ «Коватехбуд» звернулось до Ужгородської місцевої прокурати із заявою про повернення майна та надало прокуратурі оригінал ухвали суду, якої зобов'язано повернути будівельну опалубку.

07 серпня 2017 року ТОВ «Коватехбуд» повторно звернулось до Ужгородської місцевої прокурати із заявою про повернення майна.

Незважаючи на звернення товариства Ужгородською місцевою прокуратурою майно не повернуто, рішення суду не виконано не було.

04 жовтня 2017 року ТОВ «Коватехбуд» звернулось із скаргою до Прокуратури Закарпатської області на бездіяльність Ужгородської місцевої прокуратури та з проханням прийняти міри щодо виконання рішення суду про повернення майна.

За результатами розгляду скарги товариству повідомлено, що питання повернення опалубки обговорені на оперативній нараді у керівництва прокуратури області із визначенням заходів, спрямованих на усунення наявних порушень та неухильного дотримання вимог КПК України при здійсненні досудового розслідування кримінального провадження, прийняття законного рішення у розумні строки.

Незважаючи на рішення суду, звернення із заявами про повернення майна та скаргами, будівельна опалубка фірми «Дока» не повернута ні орендарю ні власнику.

Тобто позивачем було вжито всі можливі заходи щодо повернення майна, передбачені чинним Кримінально - процесуальним кодексом України, однак такі не дали жодних результатів, оскільки майно не повернуто.

Позивач зазначає, що ні він, ні ТОВ «Коватехбуд» (директор ОСОБА_1І.) не мають жодного відношення до кримінального провадження та не мають в такому жодного правового статусу, позбавлені будь-якого правового механізму впливу на правоохоронні органи щодо питання повернення належного майна чи відшкодування вартості незаконно вилученого майна.

Оскільки дії відповідачів щодо неповернення майна - будівельної опалубки "Дока" протиправні, націлені на позбавлення його права володіння, користування та розпорядження належного йому майна просить позовні вимоги задовольнити, визнати бездіяльність, стягнути з Державного бюджету України розмір шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади в сумі 450 тис. грн. та окремо 400 тис. грн. моральної шкоди.

У судових засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представником відповідача 1 та 2, Прокуратури Закарпатської області та Ужгородської місцевої прокуратури, було подано відзив на позовну заяву, згідно з яким вважає, що даний позов не підлягає задоволенню.

Представник відповідачів зазначив, що відшкодування шкоди, заподіяні громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють ОРД, органів досудового розслідування, прокуратури і суду регулюються Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяні громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють ОРД, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також Положенням про застосування цього закону, затвердженого Наказом Мінюсту України, Генеральної прокуратури , Міністерства Фінансів України від 04.03.1996р. №6/5/3/41.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону майно, зазначене в п.2 ст. З Закону (конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт), повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення. Пересилка або доставка майна провадиться також за рахунок цих органів. У разі, коли повернення майна в натурі неможливе, за рахунок підприємств, установ, організацій, яким воно було передано безоплатно, відшкодовується його вартість.

Вартість втраченого житла відшкодовується виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина з вимогою про відшкодування шкоди.

Згідно з ч.3 ст.4 Закону у разі ліквідації підприємств,установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету.

У випадках, коли майно було знищене, втрачене або пошкоджене під час знаходження у розпорядженні органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури чи суду, з вимогою про відшкодування вартості майна громадянин має право звернутися до цих органів, а якщо неможливість повернення майна в натурі виникла після передачі його фінансовому органу, вимога пред'являється до цього органу.

А тому, з урахуванням вищенаведеного, вважає повернення вищенаведеного майна має бути здійснено шляхом його передачі від особи, якій воно передано на зберігання.

А оскільки в позові не зазначено про фактичне місцезнаходження вказаного майна, чи його втрату чи знищення то вирішення питання про стягнення його вартості є передчасним.

В судовому засіданні представник відповідача просив суд у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Представник відповідача 3, Державної казначейської служби України заперечує проти даного позову, вважає його безпідставним, необґрунтованим.

Враховуючи компетенцію ОСОБА_7 України жодні правові зв'язки ОСОБА_7 України з Позивачем не виникали і не могли виникнути. Це підтверджується і відсутністю у позовній заяві посилання на незаконні дії, рішення, спричинення шкоди Позивачеві ОСОБА_7 України чи бездіяльності посадових осіб ОСОБА_7 України.

Спірні правовідносини виникли виключно між Позивачем та правоохоронними органами (Прокуратурою Закарпатської області та Ужгородською місцевою прокуратурою Закарпатської області), а тому ОСОБА_7 України не є може бути відповідачем у даній справі.

ОСОБА_7 України здійснює перерахування коштів з рахунку відповідного розпорядника бюджетних коштів за його дорученням і не несе відповідальності за інші органи державної влади. ОСОБА_7 України не є «власником» бюджетних коштів.

Таким чином, ОСОБА_7 України відповідно до Бюджетного кодексу України не є розпорядником усіх бюджетних коштів і не відповідає за зобов'язаннями інших бюджетних установ.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем, що у позивача, в рамках кримінального провадження №0004122, на підставі лише тимчасового доступ до речей без можливості вилучення слідчим ВП ГУНП Крайнюк М.В., за участі прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_5 було вилучено майно, а саме інвентарну опалубку «Дока» вартістю 450 тис. грн. та вивезено за межі підприємства. Підтверджуючих документів при цьому надано не було(а.с. 26). Також було встановлено, що вказана опалубка була раніше придбана ОСОБА_1 від ФОП ОСОБА_4 та передана по договору оренди ТОВ «Коватехбуд» (а.с. 26.27).

В подальшому викладені вище обставини та факти знайшли своє підтвердження в Ухвалі Ужгородського міськрайонного суду від 10.07.2017 року, якою крім згаданого вище визнано протиправною бездіяльність прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_6, щодо неповернення вказаного майна та зобов'язано прокурора повернути майно ТОВ «Коватехбуд», керівником якого є ОСОБА_1 (а.с. 25)

Позивач неодноразово звертався до Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області із заявою про повернення майна, однак отримував відповіді загального характеру, якими повідомлено, що питання повернення буде обговорено на оперативній нараді, буде визначено заходи, щодо неухильного дотримання законодавства, а доводи на які посилається позивач досліджувалися при службовому розслідуванні, (а.с.31) а саме провадження взято на контроль та вказано інші відомості. Однак ніяких конкретних відповідей надано не було.

Суд наголошує, що ні позивач ОСОБА_1І, ні ТОВ «Коватехбуд» не мають жодного відношення до згаданого кримінального провадження, в ході якого маючи фактично тільки тимчасовий доступ до речей без можливості вилучення і було вилучено за участі прокуратури будівельну опалубку. Позивач не є учасником кримінального провадження що не дозволяє оскаржувати дії прокуратури та при такому статусі був позбавлений будь якого правового механізму впливу на правоохоронні органи. А всі дії вчинялися без залучення власника майна.

Суд зазначає, що на момент розгляду даної справи, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10.07.2017р., яким визнано бездіяльність прокуратури щодо неповернення будівельної опалубки та зобовязано повернути опалубку виконано не було.

Чим завдано матеріальні збитки у розмірі 450000,00 грн., які складаються із підтвердженої вартості будівельної опалубки «Дока». Додатково слід зазначити, що з часу незаконного вилучення майна позивач не отримує доходи у вигляді орендної плати за використання майна.

Ст.20 ЗУ «Про прокуратуру» встановлено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до абз. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

П. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

В даному випадку оскаржується бездіяльність правоохоронних органів, яка призвела до отримання позивачем матеріальних збитків та отримання моральної шкоди, однак, беручи до уваги, що позивач у кримінальному провадженні не мав та не має жодного статусу, це не дозволяє йому оскаржити бездіяльність на підставі норм КПК України.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

В даному випадку позивач просить суд вирішити публічно - правовий спір та відшкодувати шкоду.

Посилання відповідачів, що дані спірні правовідносини регулюються ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також Положенням про застосування цього Закону, затвердженого наказом Мінюсту України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/3/41 є помилковими, оскільки Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що підлягає відшкодування шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Судами встановлено, що позивач не є учасником кримінального провадження, відтак вказаний нормативний документ не регулює правовідносини щодо незаконного вилучення майна в особи, яка не є учасником кримінального провадження та не може бути застосований судом до спірних правовідносин.

Окрім того, факт вилучення майна не заперечується сторонами і відбувся без ухвали суду, що дозволяє вилучати речі та за наявності передбаченого права доступу до речей тільки для огляду без вилучення.

На підставі вищенаведеного суд відхиляє твердження відповідача, що до вказаних правовідносин слід застосовувати вищезгаданий закон.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

ЄСПЛ в своєму рішенні у справі «Зінченко проти України» зазначає, що ст. 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечити втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, в якій формі вони закріплені в національному правовому порядку.

При цьому, відповідно до судової практики Верховного Суду України, наведеної, зокрема, в його Постанові від 31 травня 2016 року по справі № 21-451а16, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

Таким чином вбачається, що позивачем в даному позові було обрано належний та ефективний спосіб захисту його порушеного права шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача.

Для оцінки поведінки держави в контексті дотримання вимог ст.1 Першого протоколу Суд має зробити повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що мета конвенції полягає в захисті прав, які є очевидними та вагомими. Серед іншого, встановлюється наявність спірної ситуації. При цьому, коли питання суспільної користі дійсно виникає у справі, ЄСПЛ вимагає від державних органів влади реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю (див. рішення у справах Василеску проти Румунії та Бейлер проти Іспанії).

Оскільки ідеологія ст.1 Першого протоколу фактично відображена як у Конституції, так і в Цивільному кодексі, суд враховує такі правові позиції ЄСПЛ під час вирішення спорів про захист права та посилається на висновки Євросуду як на безпосереднє джерело права, а також переймає притаманні його рішенням ідеї справедливості й гуманності.

Невиконання рішення національного суду ЄСПЛ розцінює як втручання в право потерпілої особи на мирне володіння своїм майном, як визначено в першому реченні п.1 ст.1 Першого протоколу (див. рішення у справах Бурдов проти Росії, Ясіюнієне проти Литви, ОСОБА_2 проти України та Джасійне проти Литви).

В даному випадку на користь позивача винесено судове рішення, яке набрало законної сили та яким встановлені обставини, що не потребують повторного зясування та доказування відносно його майна, яке було вилучено та не повернуто на виконання рішення суду.

Відповідачі ігнорують та не виконують рішення суду, чим звужують права особи та за наявності вже встановленої бездіяльності, щодо неповернення майна, яке належить позивачу, порушують існуючі права позивача, що тільки погіршує ситуацію, яка склалася.

Дійсні та реальні обмеження, неправомірно встановлені відповідачем щодо реалізації права власності, можуть бути de facto визнані порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Аналогічні твердження є в багатьох інших судових справах що стосуються держави України.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з Положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як стверджує позивач, моральну шкоду йому було заподіяно в результаті незаконних дій досудового розслідування (незаконного вилучення будівельної опалубки), яка виразилась у моральних та фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих звязків, втрати сну та спокою, повній невизначеності щодо майбутнього, однак ним не надано суду жодних доказів в підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди та причинного зв'язку між діями відповідача і заподіяною шкодою. Отже, суд вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, основними завданнями ОСОБА_7 є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. ОСОБА_7 відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку і таке інше. ОСОБА_7 є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в ОСОБА_7 і банках. Тобто ОСОБА_7 виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов'язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України.

Пунктом 35 Постанови Кабінету Міністрів України № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» від 03.08.2011р. визначено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

А відтак, вказане стягнення провадиться з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Аналогічні випадки відображені в Постанові окружного адміністративного суду м. Києва від 15.08.2017р. по справі № 826/19723/16, яка Київським апеляційним адміністративним судом 10.10.2017р. залишена без змін та набрала законної сили.

Відповідно до норм ч.1 ст. 72 КАС України (далі КАС України), доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Окрім того, ч. 1 ст. 77 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачами не доведено наявності правомірних підстав для обґрунтування бездіяльності щодо неповернення вилученого майна позивачу, не виконання рішення суду, факт наявності майна його пошкодження та/чи знищення після вилучення також відповідачами доведений не був. Крім того, оскільки всі дії відповідачами вчинялися без залучення власника майна суд критично оцінює посилання відповідачів, що саме позивач повинен повідомити суд, де знаходиться майно та в якому воно стані.

З врахуванням вищенаведеного, беручи до уваги те, що позивач не є учасником кримінального провадження, що не дозволяє оскаржувати протиправні дії чи документи на підставі норм КПК України, обираючи спосіб захисту порушеного права, з метою уникнення необхідності повторного звернення до суду суд приходить до висновку про можливе часткове задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Прокуратури Закарпатської області, Ужгородської місцевої прокуратур, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення завданої шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області та Закарпатської обласної прокуратури щодо неповернення майна - будівельної опалубки "Дока".

Стягнути на користь Фізичної особи ОСОБА_1 (вул.Ужгородська, буд. 8, с. Шишловці, Закарпатська область, Ужгородський район, 89420, РНОКПП - НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ - 37567646) суму матеріальних збитків у розмірі 450000,00 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_8

Судді

ОСОБА_9

ОСОБА_10