Справа № 808/1495/18
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 грудня 2018 року м. Дніпросправа №808/1495/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Сонник А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.07.2018 р. (суддя Лазаренко М.С., м. Запоріжжя)

у справі №808/1495/18

за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз"

про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені, -

встановив:

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача адміністративно-господарські санкції у розмірі 2146332,33 грн. та пеню за порушення термінів сплати вказаної санкції у розмірі 1287,80 грн., на загальну суму - 2147620,13 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем здійснені всі передбачені чинним законодавством заходи, спрямовані на працевлаштування осіб з інвалідністю, однак, протягом 2017 року із 73 робочих місць 27 залишились вакантними з незалежних від відповідача причин. У звязку з чим, позивач не має правових підстав вимагати від відповідача сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню за невиконання нормативу робочих місць для осіб з інвалідністю, працевлаштування яких здійснюється органами державної влади, місцевого самоврядування та громадськими організаціями за умови наявності вакантних робочих місць.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач, зокрема зазначив, що відповідно до чинного законодавства підприємство зобовязане було забезпечити відповідну кількість робочих місць, а саме у розмірі 4% середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік для працевлаштування осіб з інвалідністю або сплатити адміністративно-господарські санкції.

На думку позивача, судом першої інстанції залишено поза увагою вимоги ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України" щодо самостійного здійснення підприємством працевлаштування осіб з інвалідністю та визначені ст. 18 Закону вимоги про створення спеціальних робочих місць та умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації та забезпечення іншими соціально-економічними гарантіями.

Отже, підприємство було зобовязане створити для осіб з інвалідністю визначені вказаною статтею умови праці, здійснювати їх самостійний пошук і працевлаштування та не допускати відмови особам з інвалідністю від роботи.

В оскаржуваному рішенні зазначено про те, що відповідач інформував служби зайнятості за формою №3-ПН щодо наявності робочих місць для осіб з інвалідністю, але подання вказаної інформації - це один з напрямків взаємовідносин підприємства та вказаних осіб, але не виключний.

Відповідачем надавався позивачу звіт за формою 10-ПІ, згідно з яким нормативи по працевлаштуванню осіб з інвалідністю не виконані. Підприємство в добровільному порядку не сплатило адміністративно-господарські санкції в строк до 15.04.2018 року, тому станом на 17.04.2018 за ним рахується заборгованість по сплаті адміністративно-господарських санкцій перед позивачем на суму 2146332,33 грн. за 27 не зайнятих у 2017 році робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені.

Відповідно до Порядку нарахування пені та її сплати, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України 15.05.2007 р. № 223, порушення строку сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені, розмір якої обчислюється виходячи зі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діє на момент подання позовної заяви. Облікова ставка Національного банку України з 12.04.2018 становить 17,00 % - розрахунковий розмір пені дорівнює 0,06 % за один день прострочення - 16.04.2018. Отже, сума пені, яку необхідно сплатити відповідачу становить 1287,80 грн. (2146332,33 х 0,06%).

Позивач вважає, що вина відповідача полягає у несплаті суми адміністративно-господарських санкцій, крім того, ним не доведено факт здійснення усіх залежних від нього заходів щодо сплати вказаних санкцій або наявність обставин, що обєктивно перешкоджали здійснити цю сплату та, на думку позивача, у відповідача відсутні докази, які б підтверджували виконання ним вимог ст. 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", оскільки норматив щодо працевлаштування осіб з інвалідністю відповідачем не був виконаний.

Отже, відсутні підстави для відмови в задоволені вимог позовної заяви.

Позивач вважає, що судом першої інстанції не правильно визначено предмет позову, оскільки предметом є стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування, а не зобовязання відповідача виконати норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести постанову, якою задовольнити вимоги позову.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував.

Представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, що не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши докази, що є в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 30.01.2018 відповідачем подано до Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2017 рік. У даному звіті відповідачем визначена середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2017 році, яка складала 1835 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становила 46 осіб. Кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (чинного у 2017 році) становила 73 особи. Середньорічна заробітна плата штатного працівника становила 79493,79 грн.

На підставі наданого відповідачем звіту за 2017 рік позивачем здійснено розрахунок боргу, відповідно до якого сума адміністративно-господарських санкцій склала 2146332,33 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки:

- відповідачем було здійснено всі передбачені чинним законодавством заходи, спрямовані на працевлаштування осіб з інвалідністю (працевлаштовано 46 осіб), однак, протягом 2017 року 27 робочих місць залишились вакантними з незалежних від відповідача причин;

- на підприємства покладено обовязок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, а не обовязок їх безпосереднього працевлаштування;

- відповідно до чинного законодавства підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню робочих місць для осіб з інвалідністю, зокрема, створило робочі місця для осіб з інвалідністю та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з незалежних від нього причин: відсутність осіб з інвалідністю, відмова особи з інвалідністю щодо працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.

Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця ч.1 ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб інвалідністю в Україні" порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.3 ст.18-1 цього Закону Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

З наведеного суд доходить висновку, що на підприємства покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та повідомлення центру зайнятості про наявність вакантних робочих місць для осіб з інвалідністю.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №70 від 31.01.2007р., інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб'єкта господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" від 05.07.2012р. роботодавець зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

На виконання даної норми Закону Міністерством соціальної політики України видано наказ від 31.05.2013р. № 316 "Про затвердження форми звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядку її подання" (далі - Порядок №316).

Відповідно до п.1.3 Порядку № 316 роботодавці подають інформацію до територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі, районі, місті, районі у місті (далі - територіальний орган) незалежно від місцезнаходження.

Форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником (п.2.1 Порядку № 316).

Порядком № 316 не передбачено обовязку повторного щомісячного подання звітів за формою №3-ПН до заповнення вакансії після направлення таких звітів у десятиденний після відкриття вакансії.

Судом встановлено, що протягом 2017 року для працевлаштування на ПАТ "Запоріжгаз" органами Державної служби зайнятості направлено три особи з інвалідністю, один з яких був працевлаштований, а двоє - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовились від працевлаштування в добровільному порядку.

Крім того, у 2017 році самостійно відповідачем було працевлаштовано одну особу з інвалідністю - ОСОБА_3 на посаду водія.

Відповідно до матеріалів справи, також встановлено, що відповідачем протягом 2017 року, розміщувалися у засобах масової інформації оголошення про наявність вакантних місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, що підтверджується копіями оголошень опублікованих у місцевій газеті "МИТ".

Також, з метою сприяння працевлаштування осіб з обмеженими можливостями, головою правління ПАТ "Запоріжгаз" видано наказ від 02.01.2013 №04-од, яким запроваджено на підприємстві заходи, спрямовані на працевлаштування інвалідів.

Також відповідачем надавалася інформація про свої дії та надавалися копії звітів про попит на робочу силу (вакансії).

Доказів необґрунтованої відмови відповідача у працевлаштуванні осіб з інвалідністю або порушення відповідачем вимог Порядку № 316 позивач суду не надав.

Колегія суддів не поділяє позиції позивача, що вина відповідача полягає у несплаті суми адміністративно-господарських санкцій, так як ним не доведено факт здійснення усіх залежних від нього заходів щодо сплати вказаних санкцій або наявність обставин, що обєктивно перешкоджали здійснити цю сплату, оскільки норматив щодо працевлаштування осіб з інвалідністю відповідачем не був виконаний, і що інформування служби зайнятості за формою №3-ПН щодо наявності робочих місць для осіб з інвалідністю є лише одним з напрямків взаємовідносин підприємства та вказаних осіб, але не виключний.

Так, Верховний Суд України у постанові від 16 квітня 2013 року (справа № 21- 81а13) з посиланням на наведені вище норми Закону № 875-ХІІ дійшов висновку про те, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов'язком займатися пошуком вказаних осіб для працевлаштування. У звязку з тим, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості осіб з інвалідністю для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства осіб з інвалідністю, які бажають працевлаштуватись.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи те, що відповідачем були виконані вимоги Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" щодо прийняття заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, доказів того, що підприємство не створило робочі місця для осіб з інвалідністю, відмовляло особам з інвалідністю у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавало державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, або несвоєчасно звітувало Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, позивачем не надано, колегія суддів вважає правомірною позицію суду першої інстанцій про те, що у позивача не було підстав для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обєктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.07.2018 р. у справі №808/1495/18 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до статей 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови буде складено 26.12.2018 року.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко