Справа № 826/8483/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 грудня 2018 року № 826/8483/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - Суд) з позовом до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (далі - Відповідач, Мінрегіон України) та просить суд:

Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання публічної інформації за запитом;

зобов'язати відповідача надати позивачу повну інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16 травня 2018 року позивач звернувся до відповідача із запитом про надання публічної інформації. 22 травня 2018 року позивачем отримано лист-відповідь відповідача, яким не було надано запитувану інформацію з посиланням на те, що з 2014-2018 роках відсутнє фінансування, зупинено надання послуг з адміністрування автоматизованої системи Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, роботу Реєстру та центральну підсистему АС ЕДРКО та інше. Таким чином, позивач вважає, що ненадання запитуваної інформації є протиправною бездіяльністю відповідача, що тягне за собою підстави для зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 11 червня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу 10-денний строк з дня отримання постановленої ухвали для усунення недоліків.

25 червня 2018 року позивачем через канцелярію суду подано заяву про усунення недоліків в якій підтверджено відсутність у провадженні судів спору між тими самими сторонами, про той же предмет позову та з тих же підстав.

Ухвалою суду від 12 липня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/8483/18 (далі - справа), з одноособовим розглядом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) з роз'ясненням учасникам справи, що з урахуванням особливостей статті 263 КАС України, у даній справі заявами по суті справи є позов та відзив.

Запропоновано відповідачу у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення зазначеної ухвали надати відзив на позовну заяву, або заяву про визнання позову.

07 серпня 2018 року через канцелярію суду надійшов відзив Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, який долучено до матеріалів справи та який обґрунтовано тим, що доводи позивача про ненадання відповіді за запитом про доступ до публічної інформації не відповідає дійсності, оскільки відповідачем в межах і спосіб повідомлено позивача про запитувану інформацію.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Обставини встановлені судом.

16 травня 2018 року позивач звернувся до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України із запитом про надання публічної інформації. А саме:

1) Довідку з інформацією з Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов стосовно позивача - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, із зазначенням:

- Дати, з якої його було взято та перебував на квартирному обліку та у списках осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень у місті Донецьку;

- Яким органом, коли, яким рішенням, на якій підставі його було взято на квартирний облік у місті Донецьку;

- Коли та ким зазначену інформацію було внесено до реєстру;

- Чи наявна в реєстрі інформація про втрату позивачем права на поліпшення житлових умов та зняття позивача з квартирного обліку у місті Донецьку;

- Коли та ким зазначена інформація була внесена до реєстру;

2) Електронні копії підтверджуючих документів, або повідомити про їх відсутність.

22 травня 2018 року позивачем отримано лист-відповідь відповідача, яким не було надано запитувану інформацію з посиланням на те, що у 2014-2018 роках було відсутнє фінансування, зупинено надання послуг з адміністрування автоматизованої системи Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, роботу Реєстру, центральну підсистему автоматизованої системи Єдиного державного реєстру громадян та інше.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність оскільки не дотримано вимог чинного законодавства, а саме статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», та не надано відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту позивача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно зі статтею 3 Закону, право на доступ до публічної інформації гарантується:

1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;

4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;

6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах:

1) прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень;

2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом;

3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак (стаття 4 Закону).

Згідно зі статтею 5 Закону, доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема:

надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до статті 6 Закону інформацією з обмеженим доступом є:

1) конфіденційна інформація;

2) таємна інформація;

3) службова інформація.

Відповідно до статті 12 Закону суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Статтею 13 Закону визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків;

4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють:

1) інформацією про стан довкілля;

2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;

3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян;

4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Згідно зі статтею 14 Закону Розпорядники інформації зобов'язані:

1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами;

2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні;

3) вести облік запитів на інформацію;

4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо;

5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації;

6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Статтею 18 Закону передбачено, що для забезпечення збереження та доступу до публічної інформації документи, що знаходяться у суб'єктів владних повноважень, підлягають обов'язковій реєстрації в системі обліку, що має містити:

1) назву документа;

2) дату створення документа;

3) дату надходження документа;

4) джерело інформації (автор, відповідний підрозділ);

5) передбачену законом підставу віднесення інформації до категорії з обмеженим доступом;

6) строк обмеження доступу до інформації, у разі якщо вона віднесена до інформації з обмеженим доступом;

7) галузь;

8) ключові слова;

9) тип, носій (текстовий документ, електронний документ, плівки, відеозаписи, аудіо записи тощо);

10) вид (нормативні акти, угоди, рішення, протоколи, звіти, прес-релізи);

11) проекти рішень (доповідні записки, звернення, заяви, подання, пропозиції, листи тощо);

12) форму та місце зберігання документа тощо.

Доступ до системи обліку, що містить інформацію про документ, що знаходиться у суб'єкта владних повноважень, забезпечується шляхом:

1) оприлюднення на офіційних веб-сайтах суб'єктів владних повноважень такої інформації, а в разі їх відсутності - в інший прийнятний спосіб;

2) надання доступу до системи за запитами.

Система обліку публічної інформації не може бути віднесена до категорії інформації з обмеженим доступом.

Розпорядники інформації несуть відповідальність за забезпечення доступу до системи обліку відповідно до закону.

Згідно зі статтею 19 Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити:

1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є;

2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;

3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Відповідно до статті 20 Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту.

Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Підстави відмови та відстрочки в задоволенні запиту на інформацію передбачено статтею 20 Закону.

Так, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Відповідно до статті 23 Закону рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити:

1) відмову в задоволенні запиту на інформацію;

2) відстрочку задоволення запиту на інформацію;

3) ненадання відповіді на запит на інформацію;

4) надання недостовірної або неповної інформації;

5) несвоєчасне надання інформації;

6) невиконання розпорядниками обов'язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону;

7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, згідно зі статтею 24 Закону, відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень:

1) ненадання відповіді на запит;

2) ненадання інформації на запит;

3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію;

4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону;

5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації;

6) несвоєчасне надання інформації;

7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом;

8) нездійснення реєстрації документів;

9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

З аналізу наведеного вбачається, що запит на інформацію подається запитувачами інформації - фізичними, юридичними особами, об'єднаннями громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень, з метою реалізувати конституційне право на отримання інформації, передбачене статтею 34 Конституції України і детально врегульоване Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Тобто, позивача у порядку, визначеному Законом наділено правом на отримання публічної інформації, яка знаходиться у володінні відповідних розпорядників, тобто в даному випадку, позивач є запитувачем інформації.

При цьому, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації» є розпорядником інформації.

Нормами зазначеного Закону відповідача зобов'язано не лише оприлюднювати публічну інформацію на своєму офіційному веб-сайті, але і надавати таку інформацію за запитами.

Таким чином, нормами чинного законодавства прямо передбачено право запитувачів інформації - фізичних, юридичних осіб, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень, запитувати публічну інформацію та обов'язок відповідача, як розпорядника інформації, надавати публічну інформацію у відповідь на такі запити.

Окрім того, відповідно до частини першої статті 60 Житлового кодексу Української РСР правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджується Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.

Згідно з підпунктом 2 пункту «а» частини першої статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання владних (самоврядних) повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Підпунктом 12 пункту «б» частини першої статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення заходів щодо ведення в установленому порядку єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Відповідно до пункту 1 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укпрофради від 11 грудня 1984 року № 470(далі - Правила ; 470) (які дійсні і на теперішній час), ці правила регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (далі - квартирний облік).

Згідно з пунктом 3 Правил № 470, рішення виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів з питань квартирного обліку і надання жилих приміщень приймаються за участю громадської комісії з житлових питань, створюваною при виконавчому комітеті у складі голови або заступника голови виконавчого комітету (голова комісії), представника профспілкового органу (заступник голови комісії), депутатів Ради, представників громадських організацій, трудових колективі.

Склад комісії затверджується виконавчим комітетом місцевої Ради.

З питань, що розглядаються, комісію готує пропозиції і вносить їх на розгляд виконавчого комітету місцевої Ради.

Пунктом 7 Правил № 470 передбачено, що голови виконавчих комітетів місцевих Рад народних депутатів, керівники підприємств, установ, організацій та голови профспілкових комітетів несуть персональну відповідальність за стан квартирного обліку і правильність надання жилих приміщень.

Відповідно до пункту 8 Правил № 470 квартирний облік здійснюється, як правило, за місцем проживання громадян у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Облік громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві. Здійснюються за місцем роботи, а за їх бажанням - також і в виконавчому комітеті Ради народних депутатів за місцем проживання.

Згідно з пунктом 18 Правил № 470, заява про взяття на квартирний облік подається відповідно виконавчому комітету сільської, селищної, міської ради, сільському голові ( у разі, коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) за місцем проживання громадян (у випадку, передбаченому абзацом четвертим пункту 8 цих Правил, - за місцем перебування внутрішньо переміщеної особи на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб) та адміністрації підприємства, установи, організації чи органу або іншому громадському об'єднанню (організації) за місцем їх роботи.

Попередній розгляд заяв про взяття на квартирний облік у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів провадиться громадською комісією з житлових питань при виконавчому комітеті, а на підприємстві, в установі, організації - комісією по житлово-побутовій роботі профспілкового комітету (пункт 19 Правил № 470).

Відповідно до пункту 21 Правил № 470, у рішення виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або у спільному рішенні адміністрації підприємства, у станови, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і профспілкового комітету, які розглядали заяви громадян, вказуються дата взяття на облік, склад сім'ї, підстава для взяття на облік, вид черговості надання жилих приміщень (загальна черга, в першу чергу), а при відмові у взяття на облік - підстава відмови.

Про прийняте рішення виконавчий комітет місцевої Ради, адміністрація підприємства, установи. Організації направляють заявникові письмову відповідь з повідомленням відповідно дати взяття на облік, виду і номера черги або підстави відмови у задоволенні заяви.

З наведеного вбачається, що виконавчий комітет Донецької міської ради мав розглянути питання та повідомити позивача про взяття чи не взяття його на облік, як особи, яка потребує поліпшення житлових умов.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2011 року № 238 (зі змінами) затверджено Порядок ведення Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Пунктом 4 зазначеного Порядку, органи виконавчої влади, виконавчі органи рад, підприємства, установи та організації, що ведуть облік громадян, подають для внесення до Реєстру щомісяця до 15 числа реєстратору інформацію, яка містить передбачені законодавством відомості про громадян, за формою, встановленою Мінрегіоном.

Форма подання інформації до Реєстру, затверджена наказом Мінрегіону від 17 травня 2011 року № 47, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 06 червня 2011 року.

При цьому, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України є держателем Реєстру, а до жовтня 2015 року Державна спеціалізована фінансова установа «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (Держмолодьжитло) була адміністратором Реєстру, який відповідав за накопичення, збереження і захист даних, що містяться в Реєстрі, а також організовував та забезпечував діяльність реєстраторів в обласних центрах, містах обласного підпорядкування, районних центрах та районах у містах.

З метою децентралізації системи державного управління та передачі максимальної кількості функцій і повноважень із загальнодержавного на місцевий рівень Законом України від 09 квітня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень у сфері архітектурно-будівельного контролю та удосконалення містобудівного законодавства», який набрав чинності з 16 травня 2015 року, статтю 20 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» доповнено пунктом 7, згідно з яким місцевим державним адміністраціям надано повноваження щодо здійснення заходів щодо ведення в установленому порядку єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 1142 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2011 року № 238», Мінрегіону доручено забезпечити передачу обласним та Київській міській державним адміністраціям майна, яке використовується для ведення Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Згідно з пунктом 3 вказаної постанови місцеві державні адміністрації повинні:

- Передбачати кошти для ведення єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов у межах бюджетних призначень, установлених їм законом про Державний бюджет України на відповідний рік;

- Здійснювати з 01 листопада 2015 року в межах граничної чисельності, фонду оплати праці працівників і витрат на утримання місцевих державних адміністрацій заходи щодо ведення зазначеного реєстру в установленому порядку.

Разом з тим, у зв'язку з передачею ведення єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов місцевим державним адміністрація та зупинення фінансування з адміністрування автоматизованої системи вищезазначеного реєстру, Мінрегіон не здійснює заходів щодо ведення, внесення змін та отримання інформації, що міститься в зазначеному реєстрі.

З наведеного вбачається, що ведення єдиного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Здійснюється місцевими державними адміністраціями.

З матеріалів справи судом встановлено, що 18 травня 2018 року відповідачем отримано та зареєстровано запит на публічну інформацію ОСОБА_1 (а.с. - 6-7).

Від моменту надходження запиту позивача на публічну інформацію у відповідача був строк до 23 травня 2018 року надати фахову та змістовну відповідь на запитувану інформацію.

21 травня 2018 року відповідачем підготовлено відповідь на запит позивача, яку оформлено листом № 8/9-1452-18 (а.с. - 8).

В даній відповіді відповідачем роз'яснено те, що надання реєстраторам обласних та Київської міської держадміністрацій інформації про громадян, які перебувають на квартирному обліку, з Реєстру буде можливим після остаточної передачі відповідачу вищезазначеного майна та завершення організаційних заходів щодо робочих місць реєстраторів автоматизованої системи Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

При цьому, складність цієї задачі та значні обсяги коштів, необхідних для вирішення, не дозволяють визначити конкретні терміни завершення робіт, пов'язаних з відновленням роботи Реєстру.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. Для визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною, особа, яка вважає, що її право порушене, повинна довести існування причинного зв'язку між такою протиправною бездіяльністю та її порушеним правом. Поряд з цим, бездіяльність суб'єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій. Таким чином, бездіяльність це завжди пасивна поведінка, тобто відсутність з боку суб'єкта владних повноважень будь-яких дій.

Разом з тим, з наведеного вбачається, що відповідачем не було допущено пасивної поведінки, оскільки відповідачем було надано відповідь на запит позивача на отримання публічної інформації.

Доводи позивача щодо ненадання відповідачем відповіді на запит про доступ до публічної інформації та порушення відповідачем його прав та законних інтересів не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи.

В даному випадку, відповідач під час надання відповіді на запит позивача про отримання публічної інформації, діяв в межах наданої йому чинним законодавством компетенції, що відповідає вимогам частини другої статті 19 Конституції України та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності.

Зважаючи на встановлені в ході розгляду справи обставини відсутності протиправності бездіяльності відповідача, як наслідок, підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача надати позивачу повну інформацію відсутні.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, що є підставами для відмови у їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом з тим, зважаючи на те, що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат також відсутні.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (03067, АДРЕСА_1, ІПН: відомості відсутні) до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (01601, місто Київ, вулиця Велика Житомирська, 9, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії

Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда