Справа № 556/612/18
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2018-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 рокуЛьвів№857/3851/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Затолочного В.С., Кузьмича С.М.,

при секретарі судового засідання: Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 вересня 2018 року у справі №556/612/18 (винесене головуючим суддею Ведяніна Т.О. проголошене о 16:15 год. у м. Сарни повний текст складений 04.10.2018р.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_2 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, в якому позивач просить на забезпечення придбання ним житла зобовязати відповідача накласти арешт на майно та кошти (гривні), еквівалентні сумі 53 500 доларів США, які знаходяться на рахунках боржника ОСОБА_3 селищної ради, окрім захищених статей, відповідно до визначеної співвласниками житла в смт. Володимирець по вул.Лісовій,40 суми та повноважень, наданих відповідачу ОСОБА_4 України «Про виконавче провадження», а також зобовязавши відповідача стягнути з ОСОБА_3 селищної ради кошти (гривні), еквівалентні сумі 53 500 доларів США за курсом НБУ на день перерахунку та перерахувати їх на особовий рахунок в установі Ощадбанку, належний ОСОБА_5, відповідно до спільної заяви-згоди всіх співвласників від 30 листопада 2017 року. Крім цього, позивач просить на забезпечення надання житла зобовязати відповідача ОСОБА_2 ДВС, покласти на селищного голову ОСОБА_3 селищної ради ОСОБА_6, зобовязання підписати із співвласниками жилого будинку: ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового приміщення в смт.Володимирець по вул.Лісова,40, поставивши даний будинок на баланс ОСОБА_3 селищної ради та видавши стягувану ОСОБА_1 належним чином оформлений та підписаний головою ордер на вселення його сімї в даний будинок.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що, що 16 листопада 2011 року Вищим адміністративним судом України на користь позивача постановлена ухвала, яка на даний час є невиконаною. Так, тривалий період часу відповідачем, ОСОБА_2 ДВС ГТУЮ у Рівненській області, не вживається жодних заходів до боржника, яким є ОСОБА_3 селищна рада, що призводить до неналежного виконання судового рішення чим, відповідно, порушуються права стягувача. Вказані порушення прав позивача неодноразово визнавались іншими судовими рішеннями. На даний час до ОСОБА_3 селищної ради надійшла пропозиція від власників житлового будинку, розташованого по вул. Лісовій,40 смт. Володимирець щодо продажу вказаного будинковолодіння за ціною 53 500 доларів США для сімї ОСОБА_1, однак, ні боржник, ні ОСОБА_2 ДВС не вживають жодних заходів з метою виконання вказаного вище судового рішення, що стало підставою для звернення останнього із даним позовом до суду.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 24 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом неповно та неправильно встановлені обставини справи та порушено норми матеріального права, що призвело до винесення незаконного рішення. Зокрема доводи апелянта зводяться до того, що оскаржувана постанова не відповідає вимогам ст. ст. 3, 128, 242 КАС України та перешкоджає ефективному судовому розгляду і захисту прав позивача в цілому. Вказує на тривале понад 6 років не виконання рішення суду. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Крім цього просить в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача співвласників житлового будинку ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_8

В подальшому, 18.12.2018 р., позивач подав до суду заяву, у якій просить Суд, у разі неможливості задоволення апеляційної скарги та позову по суті, скористатись п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України та захистити його права та інтереси в інший спосіб, який би мав ефективний захист.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що постановою колегії суддів Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2008 року було визнано бездіяльність ОСОБА_3 селищної ради та посадових осіб ОСОБА_3 селищної ради по виконанню ухвали Володимирецького районного суду від 16 липня 2002 року, якою було затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та вказаною селищною радою, зобовязано ОСОБА_3 селищну раду виконати відповідно до чинного законодавства України зобовязання, які виникли внаслідок затвердження ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 липня 2002 року мирової угоди.

Ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області від 26 березня 2012 року було стягнуто з ОСОБА_3 селищної ради на користь ОСОБА_1 2 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок невиконання рішення суду.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2014 року визнано протиправною бездіяльність Державної виконавчої служби України щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини №11770/03 від 6 червня 2013 року (ВП №38662180) в частині забезпечення виконання рішень Національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_1, які залишаються невиконаними.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про зміну способу виконання постанови цього ж суду від 5 червня 2007 року, якою було зобовязано ОСОБА_3 селищну раду надати ОСОБА_1 житло відповідно до умов мирової угоди між вказаними особами змінено спосіб виконання постанови суду та стягнуто з ОСОБА_3 селищної ради на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 164 004 грн. 75 коп. для придбання житла.

Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2011 року абзац другий резолютивної частини ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року було викладено у наступній редакції : «Змінити спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 5 червня 2007 року та зобовязати ОСОБА_3 селищну раду придбати для ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам ст.ст. 48, 50 ЖК України».

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2017 року, зміненою постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 6 листопада 2017 року в частині стягнення відшкодування завданої моральної шкоди-була визнана протиправною бездіяльність ОСОБА_3 селищної ради щодо тривалого невиконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2011 року, постановленої у справі №К-7011/09, якою ОСОБА_3 селищну раду Рівненської області зобовязано придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, що має відповідати вимогам ст.ст.48, 50 ЖК України; визнано протиправною бездіяльність відділу примусового виконання рішень ДВС України щодо тривалого невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 6 червня 2013 року в частині зобовязання держави виконати рішення національних судів.

Суд першої інстанції в позові відмовив з тих підстав, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки боржник згідно судового рішення був зобовязаний придбати та передати у користування позивача квартиру, а не грошові кошти. Крім цього, виконавче провадження за виконавчим листом №6-а-4/08, видане 23 січня 2012 року на момент розгляду справи є закінченим, що унеможливлює суд зобовязати відповідача вчинити дії, про які просить позивач у своїх позовних вимогах.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх не вірними та такими, що суперечать нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Як слідує з матеріалів справи та наведеного вище, на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Рівненській області перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа №6-а-4/08, виданого 23 січня 2012 року Володимирецьким районним судом про зобовязання ОСОБА_3 селищну ради Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам ст.ст. 48, 50 ЖК України.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові зокрема виходив з того, що вказане виконавче провадження є закінченим.

Проте, наведені висновки суду суперечать обставинам справи, оскільки як слідує, з представленої позивачем копії постанови Заступника начальника ОСОБА_2 начальника відділу примусового виконання рішень ОСОБА_2 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_10, постанову про закінчення виконавчого провадження від 15.12.2017р., винесену державним виконавцем у ВП №31166879 щодо примусового виконання виконавчого листа №6-А-4/08, виданого 23.01.2012р. Володимирецьким районним судом Рівненської області, про зобовязання ОСОБА_3 селищної ради Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, що має відповідати вимогам статей 46, 50 Житлового кодексу України - скасовано.

Що стосується вимог позивача про зобовязання відповідача вчинити дії, то апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки.

Згідно із ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обовязковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ст. 1 ОСОБА_4 України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому ОСОБА_4 органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим ОСОБА_4, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього ОСОБА_4, а також рішеннями, які відповідно до цього ОСОБА_4 підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ОСОБА_4 України «Про виконавче провадження», виконавець зобовязаний вживати передбачених цим ОСОБА_4 заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 2 статті 18 цього ж ОСОБА_4 визначено права та обовязки виконавця при вжиття заходів щодо примусового виконання рішень, зокрема пунктами 6 та 7 ч.3 ст.18 ОСОБА_4 закріплено обовязок виконавця щодо накладення арешту на майно та грошові кошти, інші цінності боржника.

Однією із підстав відмови у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначає про те, що арешт на майно та грошові кошти боржника в межах виконавчого провадження має накладатись виконавцем, а не судом. В даному випадку, з врахуванням позовних вимог, бездіяльність державного виконавця не є предметом доказування, а заявлені позовні вимоги не відповідають наведеним способам захисту порушення прав позивача, визначеним у ст.5 КАС України.

Апеляційний суд вважає такі висновки суду першої невірними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини другої вказаної статті, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до п. 4 та 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Апеляційний суд констатує, що з моменту відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №6-А-4/08, виданого 23.01.2012р., а саме з 10.02.2012р. відповідачем фактично були лише винесені постанови про накладення штрафу на боржника ОСОБА_3 селищну раду та постанови про закінчення виконавчого провадження, які були скасовані та виконавче провадження тричі відновлювалось.

Разом з тим, норми ОСОБА_4 України «Про виконавче провадження» передбачають ряд заходів, які виконавець зобовязаний та може вживати для примусового виконання рішень, з метою неупередженого, ефективного, своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

З постанови Заступника начальника ОСОБА_2 начальника відділу примусового виконання рішень ОСОБА_2 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, якою скасовано постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження слідує, що формально правомірні дії виконавця в частині закінчення виконавчого провадження суперечать принципам диспозитивної, справедливості та обовязковості виконання судових рішень ( п.4, 5 ч. 1 ст. 2 ОСОБА_4 України «Про виконавче провадження», п. 4, 5, 6 ч. 1 ст. 4 ОСОБА_4 України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів). Саме тому, з метою дотримання засад виконавчого провадження та повної реалізації прав стягувача ( позивача ) на відновлення його порушених прав, була скасована постанова про закінчення виконавчого провадження.

Постановою про відновлення виконавчого провадження від 11.01.2018р. ВП №31166879, відновлено виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №6-А-4/08, виданого 23.01.2012р.

Таким чином, наведене свідчить про передчасність висновків державного виконавця про закінчення виконавчого провадження та, крім цього про те, що в ході примусового виконання вказаного вище виконавчого провадження, відповідачем здійснені усі можливі заходи з метою неупередженого, ефективного, своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій. Також відповідачем не представлено будь яких доказів на підтвердження здійснення ним таких примусових заходів з метою виконання вказаного вище виконавчого провадження, зокрема і після скасування постанови від 15.12.2017р. про закінчення виконавчого провадження та відновлення виконавчого провадження, тобто після 11.01.2018р.

З урахуванням наведеного вище, апеляційний суд приходить до висновку, що ефективним засобом захисту прав позивача буде часткове задоволення позову ОСОБА_1, із врахуванням норм п. 4 та 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невжиття заходів по примусовому виконання виконавчого листа №6-А-4/08, виданого 23.01.2012 р. Володимирецьким районним судом та зобовязати відповідача вжити передбачені ОСОБА_4 України «Про виконавче провадження» заходи щодо примусового виконання виконавчого листа №6-А-4/08, виданого 23.01.2012р. Володимирецьким районним судом «про зобовязання ОСОБА_3 селищну ради Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам ст.ст. 48, 50 ЖК України неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії».

Що стосується, вимоги позивача про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача співвласників житлового будинку ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_8, то така задоволенню не підлягає, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції та, на стадії апеляційного розгляду до участі у справі не можуть бути залучені інші особи в якості сторін чи третіх осіб.

Відповідно до ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до рішення Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 спосіб відновлення попущеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторною звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб'єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 30.01.2003р. №3-рп, правосуддя за своєю суттю визнається лише таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Вказані вище обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову з наведених вище підстав.

Судом першої інстанції порушено норми матеріального права та неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню з підстав визначених ст. 317 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, постанова суду першої інстанції скасуванню та апеляційним судом приймається нова постанова про часткове задоволення позову з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 вересня 2018 року у справі №556/612/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність відповідача ОСОБА_2 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо невжиття заходів по примусовому виконання виконавчого листа №6-А-4/08, виданого 23.01.2012р. Володимирецьким районним судом.

Зобовязати відповідача ОСОБА_2 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області вжити передбачені ОСОБА_4 України «Про виконавче провадження» заходи щодо примусового виконання виконавчого листа №6-А-4/08, виданого 23.01.2012р. Володимирецьким районним судом «про зобовязання ОСОБА_3 селищну ради Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам ст.ст. 48, 50 ЖК України неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_11
судді ОСОБА_12
ОСОБА_13
Повний текст постанови складено 28.12.2018р.