Справа № 826/18063/16
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2018-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 грудня 2018 року № 826/18063/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі Головуючого судді Амельохіна В.В., суддів Качура І.А., Келеберди В.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомДержавного підприємства «Укртранснафтопродукт»
доДержавної фінансової інспекції України
провизнання протиправним та скасування рішення,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Державне підприємство «Укртранснафтопродукт» (далі - ДП «Укртранснафтопродукт», позивач) з адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції України (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування пунктів 4, 5 листа-вимоги від 31.05.2016 № 05-14/744.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року суддею Арсірієм Р.О. відкрито провадження по справі № 826/18063/16 та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року суддею Арсірієм Р.О. закінчено підготовче провадження та призначено справу № 826/18063/16 до судового розгляду.

05.04.2017 у судовому засіданні на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до Розпорядження Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2017 № 7788 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» та згідно з пунктом 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 № 30 (у редакції рішення Ради суддів України від 02.04.2015 № 25), адміністративну справу № 826/18063/16 повторно розподілено на суддю Амельохіна В.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2017 року суддею Амельохіним В.В. справу № 826/18063/16 прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, здійснивши перевірку фінансово-господарської діяльності позивача, дійшов помилкового висновку про наявність у його діяльності порушень вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що не вчиняв правопорушень законодавства у сфері господарювання, у тому числі в частині індексування грошових доходів та забезпечення виконання господарського зобов'язання, про які згадується в акті ревізії від 22.04.2016 № 05-21/56.

На думку позивача, викладені в зазначеному акті ревізії висновки органу державного фінансового контролю в оспорюваній частині є помилковими, адже не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідач з позовом не погоджується, в обґрунтування заперечень на адміністративний позов зазначає, що ревізія ДП «Укртранснафтопродукт» та його виробничого структурного підрозділу «Кременчуцька нафтобаза» проведена працівниками Державної фінансової інспекції України цілком об'єктивно, висновки про наявність фактів порушень у діяльності підприємства позивача відповідають фактичним обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а відтак спірна вимога є правомірною.

Відповідно до вимог частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідачем у лютому-квітні 2016 проведено планову виїзну ревізію фінансово-господарської діяльності позивача та його виробничого структурного підрозділу «Кременчуцька нафтобаза» за період з 01.01.2013 по 31.01.2016, за результатами якої складено акт від 22.04.2016 № 05-21/56.

На підставі висновків, викладених в акті ревізії 31.05.2016 відповідачем складено та направлено на адресу позивача лист-вимогу від 31.05.2016 № 05-14/744 щодо усунення порушень законодавства, в якому процитовано висновки акта ревізії щодо виявлених порушень, зокрема зазначено, що ревізією встановлено наступне:

- працівниками підприємства недоотримано доходів на загальну суму 1110,57 грн. унаслідок проіндексування не в повному обсязі грошових доходів, що є порушенням статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-ХІІ, пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (пункт 4 листа);

- керівником підприємства не вжито всіх необхідних заходів у межах компетенції для забезпечення виконання господарського зобов'язання належним чином, а саме: підприємством не здійснено заходів щодо стягнення із суб'єктів господарювання дебіторської заборгованості та основного боргу на загальну суму 422134496,46 грн., а також донарахування та стягнення пені на загальну суму 3213409,88 грн. за несвоєчасну сплату коштів вказаними суб'єктами господарювання за поставлений товар (пункт 5 листа).

Також, зазначений лист відповідача містить вимоги щодо усунення виявлених порушень в установленому законодавством порядку.

Вважаючи безпідставними висновки відповідача щодо порушень законодавства в діяльності ДП «Укртранснафтопродукт», позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до пункту 7 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 № 2939-ХІІ (далі - Закон № 2939-ХІІ) органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно із пунктом 1 Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 310 (далі - Положення) Державна фінансова інспекція України (Держфінінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Підпунктом 5 пункту 4 Положення визначено, що Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого, вимагає від керівників та інших службових осіб підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція для виконання покладених на неї завдань має право, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; у разі виявлення збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.

Аналіз наведених норм свідчить, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір в установленому законодавством порядку та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

При цьому, вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання.

Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги.

Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Тобто, вимога органу державного фінансового контролю про усунення порушень, виявлених у ході ревізії підконтрольних установ, є обов'язковою до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою такої вимоги неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки, оскільки такі збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю.

При цьому, правильність обчислення збитків має перевірятись судом, який розглядає позов Держфінінспекції про стягнення збитків, а не під час вирішення справи за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною, з огляду на те, що в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 13.05.2014 у справі № 89а14, від 07.10.2014 у справі № 21-368а14, від 14.10.2014 у справі № 21-453а14, від 18.11.2014 у справі № 21-461а14, від 20.01.2015 у справі № 21-601а14, від 27.01.2015 у справі № 21-436а14, від 10.02.2015 у справі № 21-632а14, від 15.04.2014 у справі № 21-40а14, від 15.04.2014 у справі № 21-63а14, від 13.05.2014 у справі № 21-89а14, від 20.05.2014 у справі № 21-93а14, від 15.09.2015 у справі 21-812а15, від 02.12.2015 у справі № 21-3609а15, від 29.05.2017 у справі № 826/6304/16, а також у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 806/999/14, від 30.01.2018 у справі № 814/3964/15, від 12.03.2018 у справі № 826/9672/17, від 05.05.2018 у справі № 826/2072/15, від 22.05.2018 у справі № 826/18946/14, від 07.08.2018 у справі № 2а-0770/2438/12, від 11.09.2018 у справі № 826/11524/14.

Згідно статті 2 Закону № 2939-XII державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Статтею 4 Закону № 2939-XII визначено, що інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Станом на дату виникнення спірних правовідносин порядок проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550 (далі - Порядок).

Пунктом 3 вказаного Порядку визначено, що акт ревізії - це документ, який складається посадовими особами контролюючого органу, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати.

За змістом пункту 35 Порядку результати ревізії оформляються актом, який складається на паперовому носії державною мовою і повинен мати наскрізну нумерацію сторінок. Акт ревізії містить: вступну частину, в якій зазначаються підстава для проведення ревізії, тема ревізії, повна назва об'єкта контролю, його місцезнаходження, відомості про організаційно-правову форму та форму власності, дати початку і закінчення ревізії, період, який підлягав ревізії, перелік посадових осіб контролюючого органу та залучених спеціалістів, що проводили ревізію, перелік посадових осіб, які відповідали за фінансово-господарську діяльність об'єкта контролю у період, що підлягав ревізії; констатуючу частину, в якій наведено інформацію про результати ревізії в розрізі кожного питання програми із зазначенням, за який період, яким способом (вибірковим, суцільним) та за якими документами перевірено ці питання, висновок про наявність або відсутність порушень законодавства, а також у разі наявності визначений в установленому законодавством порядку розмір збитків, завданих державі чи об'єкту контролю внаслідок таких порушень.

Фактично позивачем оскаржуються висновки відповідача, викладені в акті ревізії від 22.04.2016 № 05-21/56 та мотивувальній частині (пункти 4, 5) листа-вимоги від 31.05.2016 № 05-14/744 щодо тих порушень, які, на думку відповідача, було виявлено під час перевірки.

Обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер.

Із наведеного випливає, що внесення службовими особами відповідача відомостей до акту ревізії а також висновки, викладені в акті, не створюють правових наслідків у формі прав, обов'язків, їх зміни чи припинення для підконтрольних установ.

Висновки акта можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень, дій, в основу яких покладені згадувані висновки акта.

Пунктом 1.4 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 15.05.2013 № 883/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.04.2005 за № 381/10661, визначено, що нормативно-правовий акт - це офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб'єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Тобто, висновки акта ревізії не є рішеннями суб'єкта владних повноважень в розумінні статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017), а відтак не можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на вищенаведену правову позицію суду касаційної інстанції про застосування норм права у подібних правовідносинах, відповідно до якої збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною, враховуючи ту обставину, що зазначення висновків в акті ревізії не суперечить чинному законодавству, а право контролюючого органу отримати інформацію про виконання направленої на адресу підконтрольної установи вимоги про усунення виявлених під час ревізії недоліків та порушень прямо передбачено положеннями Закону № 2939-ХІІ та пункту 4 Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 310, вбачається висновок про відсутність підстав для визнання протиправними та скасування пунктів 4, 5 листа-вимоги від 31.05.2016 № 05-14/744.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку позивач в силу норм Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору не звільнений та відомості щодо понесених відповідачем судових витрат відсутні, а тому судові витрати за рахунок позивача на користь відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Державного підприємства «Укртранснафтопродукт» (, 04070, м. Київ, вул. Фролівська, 1/6) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя В.В. Амельохін

Судді: І.А. Качур

В.І. Келеберда